Постанова
Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 361/930/20	 	
Номер провадження  22-ц/824/4487/2021	
Головуючий у суді першої інстанції  В.О. Василишин	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач	
14 квітня 2021 року                                                                                         місто Київ
                Номер справи 361/930/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),  Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., 
 
сторони: 
 
позивач                 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач             ОСОБА_1 
 
розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Василишина В.О., в приміщенні Броварського міськрайонного суду Київської області, інформація про дату складання повного рішення відсутня, - 
 
в с т а н о в и в :
 
АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) у лютому 2020 року звернулось до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 01.06.2011, відповідно до якої вона отримала кредит у розмірі 13500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, зазначеному в Тарифах банку, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті privatbank.ua. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 15.12.2019 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 27889,28 грн, а відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 01.06.2011 в загальній сумі 18255,98 грн, а також судові витрати у сумі 1375,97 грн.
Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданої позивачем на дослідження анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг неможливо зробити беззаперечний висновок про те, що сторони при укладанні кредитного договору дійшли згоди про розмір відсотків, що підлягав сплаті за користування кредитними коштами, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення позичальником зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Крім того, підписана відповідачем анкета-заява не містить визначеного сторонами іншого розміру відсотків, що підлягав би сплаті відповідачем згідно вимог ст.625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, оскільки банком не було належним чином доведено наявності обумовленої укладеної між сторонами у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, та визначеної відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, суд вбачав доведеними та такими, що підлягають задоволенню лише вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 18142,65 грн. Разом з тим, суд убачав підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків, нарахованих на прострочений кредит на підставі ст.625 ЦК України у розмірі 113,33 грн, які були розраховані за період з 01.10.2019 по 15.12.2019, виходячи із встановленого законом розміром 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Не погоджуючись із рішенням суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог, а саме у частині відмови у стягненні повної заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, а також неустойки, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду у цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування поданої скарги Банк вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача відсотків та неустойки, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що за відсутності підпису останньої на Умовах та Правилах надання банківських послуг розмір таких відсотків та неустойки вважається не погоджений сторонами. Зазначив про те, що суд першої інстанції не врахував правову природу виниклих між сторонами правовідносин, а саме не взяв до уваги той факт, що кредитний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено шляхом приєднання останньої до запропонованого позивачем договору, умови якого ним встановлені у формулярах та стандартах, а саме в Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифами банку, що викладені на банківському сайті, згідно яких відповідач обслуговувалась як позичальник кредитних коштів. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до вказаних Умов та Правил, була з ними ознайомлена та згодна, обізнана про Тарифи банку, розуміла їх зміст та положення, користувалася кредитними коштами, а протилежного останньою у встановленому законом порядку доведено не було. При цьому, суд не врахував, що разом із підписанням відповідачем 01.06.2011 анкети-заяви, нею було підписано довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де сторонами був погоджений розмір базової відсоткової ставки за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, що підлягав сплаті, строк внесення таких платежів, а також визначений сторонами розмір неустойки.
Відповідач у своєму відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечувала у повному обсязі та просила суд залишити її без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області залиши без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначила про те, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, так як судом було вірно встановлено відсутність факту погодження сторонами розміру відсотків та неустойки за вказаним кредитним договором.
У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також    його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вбачається, що рішення суду першої інстанції позивачем фактично оскаржується в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими у порядку ч.2 ст.625 ЦК України, а також неустойки у вигляді пені та штрафів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
  Так, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені та штрафів, а також заборгованості по відсоткам, що нараховані на прострочений кредит на підставі ст.625 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що з наданих позивачем доказів на підтвердження виникнення між сторонами кредитних правовідносин не підтверджувалось те, що сторони дійшли згоди щодо визначення розміру, строку та порядку сплати позичальником неустойки за порушення виконання основного зобов`язання, а також розміру інших відсотків, передбачених ст.625 ЦК України, які боржник зобов`язується сплатити у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції вбачав наявними правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, а також 3% річних згідно з ст.625 ЦК України.
  Переглядаючи в апеляційному порядку вказане судове рішення, колегія суддів не може погодитися у повній мірі з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2011 ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_1 », було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.18, 37-39, т.1).
У заяві зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, а також копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с.19, 20-36, т.1).
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 28.04.2020 за №30.1.0.0/2-20200205/7 ОСОБА_1 згідно кредитного договору №б/н від 01.06.2011 отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня червня 2022 року (а.с.161, т.1).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором №б/н від 01.06.2011, станом на 15.12.2019 становить 27889,28 грн і складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 18142,65 грн, заборгованості за відсотками, нарахованими згідно ст.625 ЦК України, - 3173 грн, заборгованості по пені в сумі 4769,38 грн, а також 500 грн - штрафу (фіксованої частини), та 1304,25 грн - штрафу (процентної складової) (а.с.6-17, т.1).
Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за  договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 01.06.2011 у розмірі 27889,28 грн, що виникла станом на 15.12.2019 та яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 18142,65 грн в т.ч. 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 18142,65 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн заборгованість за простроченими відсотками; 3173 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 4769,38 грн нарахованої пені; 0,00 грн нарахованої комісії, а також штрафи в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1304,25 грн (процентна складова).
Судом у справі встановлено, що 01.06.2011 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо її паспортних даних, місця проживання, сімейного стану, освіти, роду занять, виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитку «Універсальна». В підписаній анкеті-заяві зазначено бажаний розмір кредитного ліміту за карткою у сумі 3000 грн, проте не зазначено процентної ставки (типу, розміру тощо), умов про встановлення відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором, тобто не міститься жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на тих умовах, що заявлені позивачем.
Із виписки за договором №б/н від 01.06.2011 вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом (а.с.162-166, т.1).
Пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути неустойку у вигляді пені та штрафів за несвоєчасну сплату відповідачем кредиту, а також заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України.
АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування неустойки, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.06.2011, посилався на витяг з Тарифів банку та на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору.
Однак наданий витяг з Умов та Правил надання банківських послуг із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки він не підписаний позичальником, цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. При цьому, в матеріалах справи відсутній витяг з Тарифів банку, на який посилався Банк у своїй позовній заяві, та який також повинен містити підпис позичальника.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (червень 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (лютий 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові  від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Крім того, наявна в матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, містить зазначення про те, що вона складена по договору №SAMDN50000045493970 (а.с.19, т.1), тоді як банк просить стягнути заборгованість за договором №б/н, а тому вона не може свідчити про те, що саме з викладеними в ній умовами кредитування ознайомилась відповідач, підписуючи анкету-заяву від 01 червня 2011 року. Аналогічні висновки були зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №710/344/18 (постанова від 02 вересня 2020 року).
Як визначено у п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні пред`явленого до відповідача позову про стягнення нарахованої неустойки у вигляді пені та штрафів за несвоєчасне повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача правових підстав для здійснення таких нарахувань та висунення до відповідача вимог про їх стягнення, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку надано не було.
Відтак, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача неустойки з вказаних підстав підлягає залишенню апеляційним судом без змін.
Що ж стосується висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача решти заборгованості за нарахованими відсотками на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, то колегія суддів звертає увагу на таке.
У своїй позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими згідно ч.2 ст.625 ЦК України, вказував на те, що в редакції Умов та Правил, які почали діяти з 01.04.2019 згідно до п.2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, останній зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 84% (для картки «Універсальна голд» або в розмірі 86,4% (для картки «Універсальна»).
Так, за правилами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала у своїй постанові від 16 січня 2019 року №464/3790/16-ц підстав для відступу від такої позиції.
У вказаній нормі прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) було зазначено, що «у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Таким чином, нарахування кредитором 3% річних, або процентів у іншому розмірі, встановленому укладеним між сторонами договором, може здійснюватися виключно після закінчення строку виконання грошового зобов`язання та у разі прострочення боржником його виконання.
З підписаної відповідачем анкети-заяви від 01.06.2011 убачається, що вона не містить визначених сторонами строків виконання основного зобов`язання з повернення отриманих у кредит грошових коштів. Інші належні докази, які б свідчили про досягнення між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 згоди щодо строків повернення кредиту також в матеріалах справи відсутні.
Отже, враховуючи той факт, що у даній справі позивачем не було доведено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо строків виконання відповідачем основного зобов`язання, а саме повернення отриманих кредитних коштів, а строк (термін) виконання останнім обов`язку згідно із ч.2 ст.530 ЦК України визначений моментом пред`явлення вимоги (у даному випадку подачею позову), то у банку були відсутні правові підстави для нарахування за відповідачем заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. 
Колегія суддів повторно наголошує на тому, що положення ч.2 ст.625 ЦК України у частині обов`язку боржника сплатити кредитору відсотки, нараховані на прострочене грошове зобов`язання регламентує саме наслідки такого прострочення, а не встановлює той розмір відсотків за користування кредитними коштами та підстави їх стягнення, які визначаються актами законодавства, зокрема ч.1 ст.1048 ЦК України.
При цьому, посилання позивача у позовній заяві на те, що сторонами було погоджено у п.2.1.1.2.12  Умов та Правил надання банківських послуг сплату відповідачем у разі несвоєчасного повернення кредиту на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відсотків у розмірі 84% річних, не можуть свідчити про наявність у банку підстав для їх нарахування саме у вказаному розмірі. Матеріалами справи не підтверджено, що сторони дійшли згоди щодо заявленого розміру відсотків, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ч.2 ст.625 ЦК України, так як вказані Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а підписана відповідачем анкета-заява не містить погодженого розміру ставки відсотків, сплата яких передбачається вказаною нормою. 
Як було зазначено вище, відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, термін якого визначений терміном дії кредитної картки до останнього дня червня 2022 року.
            Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що банк використав своє право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту до подання даного позову. Отже, подання позову 04.02.2020 розцінюється судом як зміна умов основного зобов`язання щодо строку дії договору і з цієї дати у позивача виникло право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України.
У зв`язку із вищевикладеним, задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов передчасного висновку про можливість задоволення вказаних вимог, оскільки умови для застосування санкцій, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, у даних правовідносинах не наступили. 
Згідно з положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до вимог ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи той факт, що колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене місцевим судом рішення в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України у розмірі 113,33 грн не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, є передчасним, то воно на підставі ч.4 ст.367 ЦПК України у цій частині підлягає скасуванню апеляційним судом з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.
Разом з тим, як встановлено положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених  позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Скасовуючи оскаржуване рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року у частині вирішених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких вимог, колегією суддів було перевірено правильність здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат.
Убачається, що при ухваленні місцевим судом у даній справі рішення про часткове задоволення позову було стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1375,97 грн.
Однак, з урахуванням тієї обставини, що позивачем за подачу позову до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у сумі 2102 грн, розмір якого згідно вимог Закону України «Про судовий збір» визначений як мінімальний для сплати юридичною особою за подачу до суду позовної заяви майнового характеру (навіть за пред`явлення позовних вимог у розмірі, який був задоволений  судом), то саме вказаний розмір підлягав стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням часткового задоволення пред`явленого позову. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» понесених останнім судових витрат у вигляді сплаченого судового збору лише у розмірі 1375,97 грн.
У зв`язку із наведеним колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат у справі та збільшенні розміру стягнутих з відповідача судових витрат до 2102 грн. 
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 01.06.2011, а саме за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, скасувати та ухвали у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Змінити рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в частині розміру стягнутої із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 01.06.2011, зменшивши загальний розмір стягнутих сум з 18255,98 грн до 18142,65 грн.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 01.06.2011, а саме неустойки у вигляді пені та штрафів залишити без змін.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судових витрат змінити, збільшити розмір стягнутого судового збору з 1375,97 грн до 2102 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова суду складена 14 квітня 2021 року.
 
Судді:
                                                                                                     Л.Д. Поливач

                                                                                                     А.М. Стрижеус

                                                                                                     О.І. Шкоріна