ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/870/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/147/21 Категорія: 311020000 	Колісник Л. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Попова М.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Товариство з обмеженою вдіповідальністю «Беркана-С»;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Беркана-С» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,
в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 17 грудня 2007 наказом № 2/к його було прийнято на роботу в ТОВ «БЕРКАНА-С» на посаду адміністратор магазину. 
07 березня 2008 року наказом №18к його було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України. 
За домовленістю з роботодавцем було передбаченого місячний посадовий оклад в розмірі 2500 грн. та позмінний робочий графік (4х4 – чотири робочих, чотири вихідних, та встановлено 12-годинну тривалість робочого дня, 08:00 до 20:00 години). Основним робочим місцем було визначено магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташований за адресою: АДРЕСА_1 (ТРЦ «ДАФІ»). 
Вказує, що загалом, за час роботи на підприємстві, за основною посадою та основним графіком роботи, позивачем було відпрацьовано 42 робочих дні: 17-20, 25-28 грудня 2007 року; 2-5, 10-13, 18-21, 26-29 січня 2008 року; 3-6, 11-14, 19-22, 27-29 лютого 2008 року; - 1, 6, 7 березня 2008 року. 
Зазначає, що причиною звільнення з роботи стали постійні та систематичні невиплати заробітної плати підприємством та невідповідність виплаченої заробітної плати до рівня домовленостей. 
Розуміння можливостей та правових підстав в захисті власних інтересів в будь-якому порядку крім добровільного – не існувало, оскільки боржником не було надано жодного нормативного документу на підтвердження порушеного права (відомості про нарахування та виплату заробітної плати, розрахункові листи, посадова інструкція, трудовий договір, накази, графіки змінності та табелі обліку робочого часу, наказ про розмір нарахованих сум належним при звільненні, тощо). 
11 жовтня 2020 року, досліджуючи власну довідку про доходи Форми ОК-5, ОСОБА_1 отримав докази підтвердження фактичної невиплати заробітної плати. З наведеної довідки вбачається відсутність будь-яких нарахувань за період з 17 грудня 2007 року по 31 грудня 2007 року, та з 23 лютого 2008 року по 07 березня 2008 року. 
Тобто, позивач вважає, що відповідачем не виконано кінцевий розрахунок при звільненні його з роботи.
Вказує, що 12 жовтня 2020 року він зателефонував на гарячу лінію підприємства за номером телефону НОМЕР_1 , внаслідок чого оператор зафіксував його звернення до керівництва ТОВ «БЕРКАНА-С» стосовно надання зворотного зв`язку відносно врегулювання порушення законодавства про працю, проте, станом на день подання позову, відповідач на його звернення жодним чином не відреагував. 
Позивач вважає, що заборгованість по заробітній платі за березень 2008 року становить заробітну плату за три робочі дні (1, 6, 7 березня 2008 року), вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку (5 днів). 
З довідки ОК-5 вбачається, що за останній робочий місяць (місяць звільнення), відсутні будь-які нарахування заробітної плати, що є очевидним фактом невиплати заробітної плати та всіх належних сум при  звільненні в березні 2008 року. 
Оскільки відповідачем не надано жодного документу необхідного для точного розрахунку несплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, такий розрахунок здійснений позивачем  з застосуванням показників мінімальної заробітної плати, що гарантована Державою, а тому, на думку позивача, відсутній спір щодо розміру невиплаченої заробітної плати.  
Позивач зазначає, що позовну заяву подано з дотриманням процесуальних строків, так як саме на роботодавця покладено обов`язок ознайомлювати працівника з правами та надавати документи, що регламентують трудові взаємовідносини. Про порушення своїх прав він довідався лише 11 жовтня 2020 року та зазначає, що у разі  оскарження нормативно-правового акту строк такого оскарження буде вимірюватися  усім часом цього документа, а в даному випадку оскарженням є відсутність нормативно-правового акту, тобто наказу про розміри нарахованих та належних сум до виплати при звільненні позивача.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «БЕРКАНА-С» на його користь невиплачену заробітну плату за березень 2008 року в розмірі 1741,21 грн. та середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку, який з 08 березня 2008 року по 29 січня 2021 року становить 305 588,61 грн.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не було надано належних доказів щодо предмета спору, не встановлено факту порушення відповідачем строків розрахунку належних ОСОБА_1 при звільненні виплат, а тому вимоги позивача про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі вказує, що відповідач не тільки не виплатив йому заробітну плату, а і взагалі не нараховував її за березень 2008 року, чим безумовно порушив вимоги законодавства, за що передбачено відповідальність.
Зазначає, що судом не враховано, що позивачем виконано всі можливі заходи досудового врегулювання спору, як в телефонному режимі, так і шляхом подання письмового запиту; що позивач не може надати суду довідку про нараховану заробітну плату, оскільки заробітна плата не нараховувалась і саме тому позивач звернувся до суду.
Вказує, що судом не зазначено в судовому рішенні та не враховано, що за клопотанням позивача судом було витребувано у відповідача відповідні докази, однак, відповідачем не надано суду жодного документу.
Вважає, що судом не враховано, що позивачем подано до суду на підтвердження трудових відносин та заборгованості із заробітної плати лише ті документи, які він реально міг отримати та надати суду, а трудова книжка та довідки з Пенсійного фонду України і Державної податкової служби відповідно до чинної судової практики є належними та допустимим доказами.
Звертає увагу, що Верховний Суд визнав, що невиплата звільненому працівникові усіх сум, що належать йому від роботодавця або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Вказує, що в судовому рішенні зазначено, що звільнення позивача відбулось за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, проте, судом не враховано, що позивача було звільнено на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, що є безумовною підставою для отримання позивачем вихідної допомоги при звільненні. Той факт, що відповідач не зазначив в трудовій книжці позивача частину статті звільнення, не спростовує той факт, що звільнення позивача відбулось саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України.
Позивач вважає, що систематичні та неодноразові факти порушення відповідачем законодавства про працю вбачаються з наданих ним доказів і безумовним є факт відсутності нарахувань та виплат за грудень 2007 року, а також неспівмірно малі нарахування та виплати за січень-лютий 2008 року.
ОСОБА_1 стверджує, що судом невірно вказано, що відсутні докази не використання ним 5 днів відпустки, оскільки щорічна відпустка є єдиним видом відпусток, яка гарантується Конституцією України та трудовим законодавством, надається працівникові незалежно від того виконував він роботу, чи ні, розраховується за календарний період і не могла бути використана позивачем, відтак, безумовним є факт невиплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку.
Зазначає, що судом також невірно вказано, що перебіг позовної давності варто розраховувати з 07 березня 2008 року, тобто, з дня отримання позивачем трудової книжки, оскільки такий факт не є свідченням того, що порушено права позивача, а лише є підтвердженням отримання трудової книжки, та трудова книжка не містить відомості про розміри сум належних позивачу при звільненні.
Вказує, що позивач лише 11 жовтня 2020 року міг довідатися і довідався, що його права були порушені, безпідставно та незаконно, на підставі отриманих доказів саме 11 жовтня 2020 року, а матеріали справи не містять жодних інших доказів із зазначенням конкретної дати, коли саме позивач мав би дізнатися про порушення свого права.
Крім того, звертає увагу, що 10 червня 2021 року набере чинності Закон України № 1217-IXвід 05 лютого 2021 року, яким вилучено зі статті 233 КЗпП України формулювання «з дня отримання трудової книжки».
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши позивача, який з`явився в судове засідання в режимі відео конференції, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказане рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно із записами № 7, 8 в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , дата заповнення 30 серпня 2002 року, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду адміністратора магазину ТОВ «Беркана-С» згідно  із наказом № 2/к від 17 грудня 2007 року, 07 березня 2008 року – звільнений за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України, підстава – наказ № 18/к від 07 березня 2008 року.
Відповідно до довідки форми ОК-5 від 25 січня 2021 року – індивідуальні відомості про застраховану особу – у 2008 році страхувальниками застрахованої особи – ОСОБА_1 є, відповідно до кодів ЄДРПОУ, «Беркана-С» та ТОВ «АТБ-Маркет». Зокрема, страхувальником ТОВ Беркана-С» в січні 2008 року було нараховано  ОСОБА_1 сума  заробітної плати для нарахування пенсії 700,00 грн, в лютому 2008 року - 400,00 грн. З заробітку сплачені страхові внески в ПФУ.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників ДФС України про суми виплачених доходів від 11 грудня 2020 року в четвертому кварталі 2019 року, в першому та другому кварталі 2020 року останнім була отримана соціальна допомога відповідно в сумах 1833, 28 гривень, 1947, 42 гривень та 1311 гривень 30 копійок. відомості про нараховані та виплачені доходи ОСОБА_1 за 2008 рік відсутні. 
Відповідно до  відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників ДФС України про суми виплачених доходів від 04 березня 2021 року  за 1 квартал 2008 року заробітна плата ОСОБА_1 з якої сплачений податок на доходи фізичних осіб становить 1100,00 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої позивачу заробітної плати, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що надані позивачем докази не дають можливості встановити розмір заробітної плати позивача, кількість відпрацьованих ним днів у березні 2008 року, кількість невикористаних днів щорічної відпустки в період роботи у ТОВ «Беркана-С».
Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів погоджується із твердженнями в апеляційній скарзі про те, що трудова книжка та довідки з Пенсійного фонду України і Державної податкової служби відповідно до чинної судової практики є належними та допустимим доказами. Однак, лише цих наданих позивачем доказів недостатньо для вирішення спору про стягнення невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників ДФС України про суми виплачених доходів від 11 грудня 2020 року (а.с. 35) в четвертому кварталі 2019 року, в першому та другому кварталі 2020 року позивачем була отримана соціальна допомога відповідно в сумах 1833, 28 гривень, 1947, 42 гривень та 1311 гривень 30 копійок, інформація про доходи отримані в 3 кварталі 2020 року відсутня, а інформацію про отримані чи не отримані доходи в 1 кварталі 2008 року, на що посилається позивач, вказана довідка взагалі не містить. 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників ДФС України про суми виплачених доходів від 04 березня 2021 року (а.с. 102) в 1 кварталі 2008 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена Дніпровською філією товариства з обмеженою відповідальністю заробітна плата в сумі 1100 гривень з вказівкою дати прийому на роботу 02 січня 2008 року та дати звільнення 13 лютого 2008 року, що не відповідає даним наданої в матеріали справи ксерокопії трудової книжки. Із тексту самих відомостей вбачається, що викладена в них інформація потребує уточнення у джерел доходів. 
Позивач у позовній заяві розраховує суму невиплаченої заробітної плати у березні 2008 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Однак, вказує, що за домовленістю із роботодавцем йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 2500 грн та позмінний робочий рафік (4 робочих дні, 4 вихідних дні та 12 годинну тривалість робочого дня з 08.00 до 20.00).
Жодними доказами не підтверджуються наведені позивачем обставини, тому розрахунок, наведений у позовній заяві, є припущенням позивача щодо розміру невиплаченої йому заробітної плати.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивачу підлягала до виплати компенсація за 5 днів невикористаної відпустки, оскільки вона не могла бути використана позивачем за час роботи у відповідача, також не підтверджені належними доказами.
У зв`язку з тим, що позивачем не надано належних доказів для встановлення наявності заборгованості із заробітної плати на час його звільнення, неможливо встановити і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення частини 1 статті 233 КЗпП України щодо застосування строків позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Так, відмова у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності, є самостійною підставою, тому відмовляючи у задоволенні позову по суті позовних вимог, наслідки спливу строку позовної давності, визначені статтею 267 ЦК України, не застосовуються.
Разом з тим вказане не змінює правильності рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що 10 червня 2021 року набере чинності Закон України № 1217-IXвід 05 лютого 2021 року, яким вилучено зі статті 233 КЗпП України формулювання «з дня отримання трудової книжки», є безпідставними.
Так, відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Безпідставними також є твердження скаржника, що судом не враховано, що позивача було звільнено на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, що є безумовною підставою для отримання позивачем вихідної допомоги при звільненні, та, що не зазначення відповідачем в трудовій книжці позивача частину статті звільнення, не спростовує той факт, що звільнення позивача відбулось саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Жодних доказів про звільнення позивача з роботи саме за частиною 3 статті 38 КЗпП України матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що надані позивачем докази не підтверджують наявності у відповідача заборгованості перед позивачем із виплати заробітної плати та інших сум, що підлягали сплаті при звільненні. Отже, позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів порушення прав позивача відповідачем при звільненні 07 березня 2008 року з роботи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інтонації та були предметом розгляду судом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги  ОСОБА_1  без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2021 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді                                  

Повний текст постанови складений 04 червня 2021 року