Постанова
Іменем України
 
31 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 486/1602/18
провадження № 61-3865св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року в складі судді Кірімової О. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2020 року в складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
 
В обґрунтування позову зазначила, що 20 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого вона передала, а ОСОБА_4 прийняла кошти в розмірі 30 300,00 дол. США, що еквівалентно 242 187,90 грн. Зобов`язання повинні були виконуватись згідно погодженого сторонами графіку та останній платіж позичальник мав сплатити 20 жовтня 2015 року. В обумовлений сторонами строк, ОСОБА_4 кошти не повернула, тому позивач у січні 2017 року вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 359 026,00 грн, яке рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 765 235,03 грн. ОСОБА_4 у добровільному порядку вказане рішення суду не виконала, у зв`язку з чим таке рішення суду пред`явлене до примусового виконання. ОСОБА_4 перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 за яким зареєстрована нежитлова будівля - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_4 не виконані та знаючи, що може бути звернуто стягнення на 1/2 частини всього спільного майна подружжя, за декілька днів до закінчення строку виконання боргового зобов`язання, її чоловік ОСОБА_2 подарував їх сину ОСОБА_3 нерухоме майно. Вважає укладений між відповідачами договір дарування фіктивним.
 
Посилаючись на вказане ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування нежитлової будівлі - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07 вересня 2015 року, укладеного між відповідачами та посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В. В., недійсним.
 
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовлячи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачами оспорюваного правочину без наміру настання правових наслідків, тоді як судом встановлено вчинення спірного правочину саме з метою переходу права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , що і було досягнуто сторонами договору.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2020 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не врахували, що факт надання ОСОБА_4 згоди своєму чоловікові ОСОБА_2 на укладення договору дарування спірного нерухомого майна вказує на обізнаність дарувальника в наявності боргових зобов`язань у його дружини ОСОБА_4 та їх невиконання, а відтак і усвідомлення вірогідного пред`явлення відповідних вимог до суду та можливе визначення частки в спільному майні подружжя. Таке спростовує, на думку заявника висновок суду про відсутність умислу сторін на укладання фіктивного правочину;
 
-  не надали належної оцінки тому, що оспорюваний договір дарування спірного нерухомого майна укладено сторонами, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачав цей договір реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; чи направлені дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення коштів;
 
-  не врахували висновків Верховного Суду України, викладених в постановах: від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 09 серпня 2017 року у справі               № 359/1654/15-ц, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. 
У квітні 2020 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  із застосуванням засобів поштового зв`язку подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому зазначили про її необґрунтованість та безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
02 березня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Кузнєцову В. О.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 486/1602/18 із Арбузинського районного суду Миколаївської області, надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.  
 
У березні 2020 року матеріали справи № 486/1602/18 надійшли до Верховного Суду. 
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 січня 2021 року № 94/0/226-21 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_5   призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 486/1602/18.  
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу  ОСОБА_1 та матеріали справи № 486/1602/18 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 грудня 2012 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_1 договір займу, за умовами якого ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_1 242 187,90 грн, що еквівалентно 30 300,00 дол. США, який була зобов`язана повертати щомісячними платежами починаючи з 03 січня 2013 року по 20 жовтня 2015 року частками в сумі 3 596,85 грн, що становило 450,00 дол. США.  
 
ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який укладено 19 лютого 1983 року.
 
07 вересня 2015 року ОСОБА_2 уклав зі своїм сином ОСОБА_3 договір дарування, за яким подарував йому нежитлову будівлю - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В. В.  
 
Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року у справі № 486/6/17 з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_1 359 026,00 грн та 6 890,00 грн сплаченого судового збору. Відповідно до змісту рішення, позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 03 січня 2017 року. 
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року у справі № 486/6/17 в частині стягнення суми боргу скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 765 235,03 грн, в частині судових витрат рішення залишено без змін та стягнуто з відповідача на користь позивача 6 421,00 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
 
Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 індексу інфляції за договором позики скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення індексу інфляції за договором позики у розмірі 103 150,39 грн відмовлено. У решті рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 червня 2017 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін.
 
04 лютого 2019 року приватним виконавцем м. Миколаєва Баришніковим А. Д. після касаційного перегляду справи відкрито виконавче провадження № 58278982 на підставі виконавчого листа Южноукраїнського міського суду Миколаївської області про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 765 235,03 грн та судового збору.
 
Вказане рішення частково виконано шляхом передачі стягувачу в рахунок           погашення боргу двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартістю 300 076,00 грн, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_4 . 
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що передбачені договором дарування від 07 вересня 2015 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, який прийняв дарунок, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав фіктивності.
 
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування нежитлової будівлі - магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться на АДРЕСА_1 ,є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків.
 
Доводи касаційної скарги щодо обізнаності дарувальника в боргових зобов`язаннях своєї дружини, а також посилання на фіктивний перехід права власності на приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки договір укладено між близькими          родичами - батьком та сином, що на думку заявника, вказує на умисел щодо укладення фіктивного правочину, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема апеляційний суд, відхиляючи такі доводи заявника, обґрунтовано зазначив, що вони спростовується наявними у справі доказами, зокрема: договором                позички від   07   вересня  2015  року спірного приміщення, укладеним обдарованим ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , строком на один рік; актом приймання-передачі вказаного приміщення від тієї ж дати користувачу; договором оренди цього приміщення від 28 серпня 2017 року обдарованого з тим же користувачем               строком на 2 роки 11 місяців строком до 28 липня 2020 року та відповідно акт приймання-передачі (т. 1 а. с. 7-11); податковими повідомленнями про визначення                податкового зобов`язання щодо податку на нерухоме майно на ім`я обдарованого ОСОБА_3 і квитанціями щодо сплати останнім вказаного податку за 2015-2018 роки (т. 2 а. с. 12-15), які свідчать про фактичне прийняття обдарованим подарунку.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду України, викладених в постановах: від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 09 серпня 2017 року у справі               № 359/1654/15-ц, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ. 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	       	
 	О. В. Ступак	
 	       	
 	Г. І. Усик