Постанова 
Іменем України
 
18 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 357/1605/17
провадження № 61-12075св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,                             Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
стягувач - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ведмеденко Олександр Дмитрович,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2019 року у складі судді Кошель Б. І. та постанову Київського апеляційного суду                                             від 30 червня 2020 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі -Білоцерківський МВ ДВС ГТУЮ у Київській області) Ведмеденка О. Д., заінтересована особа - ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що на виконанні у МВ ДВС ГТУЮ у Київській областізнаходиться виконавчий лист від 14 лютого 2018 року № 2/357/586/18, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області на підставі рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на її особисте утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, починаючи з 15 лютого             2017 року і до досягнення дитиною трьох років та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини                 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2017 року і до повноліття дитини. 3 липня 2018 року старшим державним виконавцем за даними виконавчими листами відкрито виконавчі провадження № 56682479 та                             № 56682343. Зазначила, що державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості по аліментах не враховано, що боржник ОСОБА_2 як фізична особа-підприємець (далі - ФОП) отримав суму загального доходу за звітний період 2017 року - 766 954,30 грн, а розрахунок заборгованості здійснено тільки з чистого доходу в сумі 62 934,06 грн. У зв`язку з чим, вона подала до суду скаргу на дії державного виконавця щодо проведення вказаних розрахунків. Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року зобов`язано державного виконавця Ведмеденка О. Д. провести перерахунок заборгованості по аліментах, однак не дивлячись на обставини встановлені рішенням суду державним виконавцем було знов складено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів виходячи з чистого доходу ОСОБА_2 як ФОП. 
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просила суд визнати дії державного виконавця Білоцерківського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області щодо проведення розрахунку заборгованості по аліментам неправомірними та зобов`язати провести перерахунок заборгованості по аліментах боржника ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду                     від 30 червня 2020 року, скаргу  ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Ведмеденка О. Д. щодо проведення розрахунку заборгованості по аліментам боржника ОСОБА_2 , у виконавчих провадженнях № 56682343 та № 56682479 від 03 липня 2018 року.
Зобов`язано старшого державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Ведмеденка О. Д. провести перерахунок заборгованості по аліментам боржника ОСОБА_2 , у виконавчих провадженнях № 56682343 та                 № 56682479 від 03 липня 2018 року з урахуванням фактичного заробітку (доходу), крім іншого, отриманого ОСОБА_2 згідно довідки Білоцерківського ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 25 вересня 2018 року № 1937/9/10-02, що складає за 2017 рік - 766 954,30 грн.
Судові рішення мотивовані тим, що до даних правовідносин до 01 липня 2017 року повинна застосовуватись частина друга статті 195 Сімейного кодексу України (далі - СК України) в попередній редакції, відповідно до якої заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Отже, державний виконавець під час здійснення примусового виконання судового рішення не здійснив всіх необхідних та наданих йому законом заходів щодо проведення належного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а тому дії виконавця необхідно визнати неправомірними та зобов`язати провести новий розрахунок заборгованості по аліментах.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду,  ОСОБА_2 через адвоката Гажали Ю. Б., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 399/343/17-ц, відповідно до яких суд першої інстанції, зобов`язавши посадову особу ВДВС здійснити перерахунок заборгованості за методикою, яка на думку суду відповідає чинному законодавству, фактично втрутився у право і обов`язок виконавця, надані йому законом, самостійно визначати розмір заборгованості за аліментами. Крім того, ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом до боржника про визначення розміру заборгованості по аліментах.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У вересні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від адвоката ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц та постанові Верховного Суду                               від 12 листопада 2018 року у справі № 465/926/06. Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку контролю за виконанням судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2018 року у справі № 357/1605/17, видано два виконавчих листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на її особисте утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, починаючи з           15 лютого 2017 року і до досягнення дитиною трьох років та стягнення з               ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2017 року і до повноліття дитини.
3 липня 2018 року старшим державним виконавцем Бобриковою О. В. відкрито виконавчі провадження АСПВ № 56682479 та АСПВ № 56682343 на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2018 року.
28 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Бобриковою О. В. за виконавчими листами 2/357/586/18, виданого 27 червня 2018 року та 2/357/586/18, виданого 27 червня 2018 року здійснено розрахунки зі сплати аліментів.
Після надходження до начальника Білоцерківського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області скарги заявника, звільнення державного виконавця            Бобрикової О. В. та передачі вказаних виконавчих проваджень Ведмеденку О. Д., останнім здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів на суму                        17 068, 23 грн та 4 248,91 грн.
Не погоджуючись із вказаними розрахунками, ОСОБА_1 у листопаді           2018 року звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Білоцерківського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області Ведмеденка О. Д.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року вказану ухвалу скасовано, а скаргу ОСОБА_1 задоволено.
31 травня 2019 року на виконання постанови Київського апеляційного суду                      від 23 квітня 2019 року заступником начальника Білоцерківського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області Ведмеденком О. Д. здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів на суму 5 252,82 грн та 866,91 грн.
З вказаних розрахунків вбачається, що їх складено, виходячи з чистого доходу ОСОБА_2 як ФОП.
Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку вбачається, що ОСОБА_2 є ФОП і перебуває на спрощеній системі оподаткування.
Заборгованість у боржника ОСОБА_2 виникла з лютого 2017 року.
ОСОБА_2 у звітний період 2017 року був ФОП, який перебував на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі витягом з реєстру платників єдиного податку.
При проведенні розрахунку заборгованості ОСОБА_2 , державний виконавець виходив із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
За частинами третьою, четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Частиною другою статті 195 СК України (у редакції, чинній від 01 липня 2017 року) визначено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Разом з тим, дана редакція статті 195 СК України почала діяти на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року, який набув чинності з                    01 липня 2017 року.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що до 01 липня 2017 року до даних правовідносин повинна застосовуватись частина другу статті 195 СК України в попередній редакції, відповідно до якої заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Отже, державний виконавець під час здійснення примусового виконання судового рішення не здійснив всіх необхідних та наданих йому законодавством заходів щодо проведення належного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення скарги.
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом до боржника про визначення розміру заборгованості по аліментах не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Частиною першою статті 448 ЦПК України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц (провадження № 14-496цс19) викладений правовий висновок, згідно з яким, оскільки скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 401/3734/16-ц та від 22 квітня 2020 року у справі № 523/7815/18 дійшов висновку, що спір про визнання незаконними розрахунків державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів може розглядатись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця.
Беручи до уваги вищевказані висновки Верховного Суду, ОСОБА_1 має право вирішувати даний спір шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 399/343/17-ц колегією суддів не приймаються, оскільки згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду». В даному випадку, висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 401/3734/16-ц та від 22 квітня 2020 року у справі № 523/7815/18.
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку судів не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко

 
С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук