Справа № 352/442/21 
Провадження № 22-ц/4808/954/21 
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої                        Пнівчук О.В.
       суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.,
розглянувши у порядку спрощеного позовногопровадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АК Плюс” на рішення Тисменицького районного суду від 26 квітня 2021 року, в складі судді Гриньків Д.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “АК Плюс” про стягнення коштів,
в с т а н о в и в :
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “АК Плюс” про стягнення коштів у сумі 90 000 грн..
Вимоги позову обґрунтовувала тим,що 13.02.2019 року між нею та ТзОВ «АК Плюс» було підписано заяву про приєднання до публічного договору №APIF000000000043708 на умовах, визначених публічним договором про надання фізичного лізингу. Згідно договору лізингодавець передав лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно специфікації викладеної у додатку №1, строк лізингу 60 днів, та згідно додатку №2 погодив графік та суми платежів за договором №APIF000000000043708, відповідно до якого після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 26600 грн та сплачує щомісячний платіж в розмірі 3400 грн та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, пов”язані з виконанням договору.
На виконання умов договору відповідач передав позивачу автомобіль Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску.
Згідно з договором та додатком №2 до договору позивачем внесено платежі на загальну суму 90000 грн.
Після допущення позивачем в період карантину несплати періодичних платежів відповідач ТОВ «АК Плюс» запропонував оформити купівлю-продаж автомобіля з метою погашення заборгованості позивача перед відповідачем та 05.10.2020 було підписано заяву про приєднання до договору купівлі-продажу №000000160154715 між позивачем та ТОВ «АК Плюс». Згідно з п. 4 заяви сторони погодили, що ціна транспортного засобу становить 111000 грн, з яких 89000 грн зараховується в рахунок погашення заборгованості. За актом приймання-передання від 05.10.2020 року позивач передала автомобіль відповідачу.
Оскільки договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, не було посвідчено нотаріально, то на думку позивачки він є нікчемним, а договір купівлі-продажу №000000160154715 є неукладеним, оскільки сторони не дотримались порядку його укладення, у зв`язку із чим у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.
Загальна сума сплачених позивачкою коштів ТОВ «АК Плюс» становить 90000 грн, автомобіль ОСОБА_1 передано відповідачу по акту приймання-передання від 05.10.2020 року під час укладання договору купівлі-продажу №000000160154715 від 05.10.2020 року, тому позивачка просила стягнути з відповідача отримані за недійсним договором кошти у сумі 90000 грн.
Рішенням Тисменицького районного суду від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ «АК Плюс» на користь ОСОБА_1 89000 грн. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі на дане рішення ТзОВ «АК Плюс» посилається на його незаконність та необгрунтованість, апелянт вказав що судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, просив змінити рішення суду в частині розміру стягнутих грошових коштів, з 89000 грн до 46000 грн.
Апелянт зазначив, що 19.02.2019 року позивачка отримала в лізинг транспортний засіб автомобіль Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску вартістю 123000 грн, що підтверджується підписом на специфікації та Акті приймання-передачі Додаток №1 до Договору фінансового лізингу №APIF000000000043708 від 13.02.2019 року.
Складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем майна переданого в лізинг.
       Згідно довідки щодо розрахунку собівартості послуги за користування автомобілем VIN- НОМЕР_1 за період з 01.03.2019 року по 14.10.2020 року за користування автомобілем позивач мала сплатити на користь ТОВ «АК Плюс» 39 054,26 грн.
       Таким чином, на думку представника «АК Плюс» суд першої інстанції застосувавши наслідки недійсності договору, повинен був зменшити стягнення до 46 945,74 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вислухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено,що 13.02.2019 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «АК Плюс» підписано заяву про приєднання до публічного договору №APIF000000000043708 на умовах, визначених публічним договором про надання фізичного лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.AK24.com.ua.
Згідно з додатком № 2 до договору сторонами погоджено графік та суми платежів за договором.
За статтею 14 Особливих умов за цим договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу автомобіль згідно специфікації викладеної у 

додатку №1. Строк лізингу 60 місяцівмоменту підписання додатку 2 (графік лізингових платежів) (а.с.6).
Згідно підпункту 14.1.7 Договору, після прийняття позитивного рішення лізингодавцем про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 26600 грн на транзитний рахунок, вказаний в п. 14.1.5 договору.
Пунктом 14.3 передбачено, що щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 3400 грн та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані із виконанням договору, та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць.
Сторонами погоджено (п.п.14.6.2), що додаток 2, в якому визначено графік та суми платежів за договором, є невід`мною частиною договору.
На виконання умов договору відповідач передав позивачу автомобіль Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, що підтверджується додатком №1 до договору Специфікацією та актом приймання-передачі від 16.02.2019 року (а.с.7).
Відповідно до умов договору позивачкою до жовтня 2020 року внесено платежі на загальну суму 90000 грн, вказаний факт сторонами не заперечується.
Встановлено, що 05.10.2020 року між продавцем ОСОБА_1 та ТОВ «АК Плюс» підписано заяву про приєднання до договору купівлі-продажу №000000160154715 на умовах визначених Договором купівлі-продажу, що розміщений на офіційному веб-сайті покупця www.planetavto/ua (а.с.9).
Згідно з п. 4 даної заяви сторони погодили, що ціна транспортного засобу становить 111000 грн та сплачується з урахуванням положень ст. 601 ЦК України, наступним чином:
-89000 грн зараховується в рахунок погашення заборгованості продавця перед покупцем за публічним договором про надання фінансового лізингу, автомобіля Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску, як залік зустрічних однорідних вимог продавця та покупця;
-21000 грн буде зараховано на рахунок продавця;
-1000 грн буде зараховано на рахунок продавця
Відповідно до акту приймання-передання від 05.10.2020 року ОСОБА_1 передала автомобіль Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску (а.с.10).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативнее зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обо`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання ТзОВ «АК Плюс», як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність ОСОБА_1 , поширюються загальні положення про купівлю продаж.
У частині положень щодо надання об`єкту лізингу у користування на правовідносини, зокрема, щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Отже, з урахуванням системного аналізу наведених вище норм цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди та договору купівлі продажу автомобіля, а тому, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки, сторони порушили вимоги Кодексу щодо нотаріального посвідчення договору, в силу закону він вважається нікчемним.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10).
Недійсний правочин породжує лише ті юридичні наслідки, які пов`язані з його недійсністю.
Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що у разі застосування реституції за недійсним договором лізингу, лізингодавець зобов”язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежу на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов”язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно- об”єкт лізингу.
Оскільки ОСОБА_1 передала автомобіль Peugeot 206 №кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2007 року випуску ТзОВ «АК Плюс», то останній зобов”язаний повернути ОСОБА_1 сплачені нею платежі на виконання умов договору 90000 грн. 
З урахуванням наведеного суд дійшов правильного висновку про зобов`язання ТзОВ «АК Плюс» повернути ОСОБА_1 сплачені нею платежі на виконання умов договору в сумі 89000 грн., оскільки сума в розмірі 1000 грн, вказана у п. 4 заяви про приєднання до договору купівлі-продажу №000000160154715, була перерахована на рахунок позивача ОСОБА_1 раніше.
Суд обгрунтовано зазначив про те, що Договір купівлі-продажу №000000160154715 від 05.10.2020 року укладений за наслідками невиконання договору лізингу, який є нікчемним, не породжує жодних правових наслідків для його сторін.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, правильно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду за № 522/1470/16-ц від 25.09.2019 року, яка постановлена судом пізніше постанови Верховного Суду № 288/383/15 від 03.10.2018 року, на яку посилається апелянт. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулюваннярішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ТзОВ «АК Плюс» слід залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 26 квітня 2021 року в оскаржуваній частині без змін.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “АК Плюс” залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 26 квітня 2021 року в частині задоволення вимог про стягнення грошових коштів - без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                 Г.П. Мелінишин
                                                                        О.О . Томин