КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 361/3983/19
провадження № 22-ц/824/7462/2021
02 червня 2021 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г. М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну  справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2021 року у складі судді Сердинського В. С.,
 
встановив:
 
31.05.2019 ОСОБА_1 звернувся  до суду з  позовом до  ОСОБА_2   про  стягнення  суми боргу, що виникла  за спільним зобов`язанням  подружжя. 
Посилався на  ті підстави, що  18 липня  2006 року   між ним та  ОСОБА_3 було  укладено  договір  позики,   за яким останній отримав 230 000  грн  для будівництва  літньої кухні за адресою:  АДРЕСА_1 , про що  написав розписку.
Вказані  кошти  були використані ним в інтересах сім`ї,  а саме  на  будівництво   літньої кухні  за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Рішенням  Броварського  міськрайонного  суду Київської області від  08 листопада  2013 року   з ОСОБА_3 на  користь  ОСОБА_1 стягнуто  суму боргу  в розмірі  230 000  грн та судовий збір - 2 300 грн.
07.06.2014 ОСОБА_3 звернувся до нього  з проханням відтермінувати  повернення  отриманої  ним в інтересах  сім`ї грошових коштів,  у зв`язку з  чим написав розписку  про  взяття на  себе зобов`язання   повернути суму боргу  у розмірі  230 000  грн  і судовий збір  у розмірі  2 300  грн   у строк  до  07.06.2016  р.
ОСОБА_3 не   виконав свого  обов`язку  щодо повернення суми боргу.
Рішенням  Броварського  міськрайонного  суду Київської області від 19 листопада 2014 року шлюб між   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 листопада  1994 року,  розірвано. 
Рішенням  Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про  поділ спільного  сумісного  майна  подружжя задоволено  частково.  Визнано квартиру, земельну  ділянку  площею  0,1000 га, будинок,  розташований у Броварах,  будівельні матеріали, обладнання та  конструктивні  елементи, з якого  складається  об`єкт незавершеного  будівництва,  та автомобіль  спільною  сумісною  власністю  подружжя та застосовано  поділ  на  частки  у розмірі  1/2  кожній із сторін. 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2015 року в частині позовних вимог про поділ спільного майна - автомобіля та будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з якого складається об`єкт незавершеного будівництва, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позову.
Оскільки отримані  в борг  грошові  кошти були використані  в інтересах  сім`ї,  останні  є  спільним боргом  подружжя, який має бути сплаченим в солідарному  порядку. 
Посилаючись на  вказані  обставини,  просив суд  стягнути з ОСОБА_2 суму боргу, що виникла за спільним зобов`язанням подружжя у розмірі 230 000 грн,  а також  витрати,  пов`язані з відшкодуванням збитків у розмірі 2 300 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Свої доводи мотивує тим, що   судом  першої  інстанції не  взято  до  уваги  судові рішення  у справах про  стягнення  суми боргу  та поділ майна  подружжя, які набрали законної сили та якими були встановлені  обставини, які не  підлягали доказуванню  при розгляді  даної справи.
Так,  судом апеляційної інстанції   було встановлено, що   усе майно  належало ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві  спільної сумісної власності,   а тому  вони є  солідарними набувачами права власності  та боржниками у зобов`язаннях, що виникли із правочинів, за якими один з подружжя  отримав кошти в інтересах  сім`ї.
Висновок  суду  першої  інстанції  про  пропуск строку позовної давності по заявленим вимогам  не  враховує  існування  розписки від  07.06.2014, за якою ОСОБА_3   зобов`язався  повернути  борг  у строк  до  07.06.2016. Позов  пред`явлено  31.05.2019, до закінчення  строку позовної  давності. Мотиви неврахування  судом  даного  правочину   в оскаржуваному  рішенні  не  наведені,  що  свідчить про  передчасний висновок   про  пропуск позовної давності. 
Посилання  суду  першої  інстанції на ту обставину, що   ОСОБА_3 помер,  а тому підлягали застосовуванню  норми, які регулюють  спадкові правовідносини,  що позивач має правові можливості для  реалізації   рішення  суду  про стягнення  боргу  шляхом звернення  стягнення  до  спадкоємця боржника є помилковими  та виходять за межі заявлених  позовних вимог та обставин справи. 
Позивач  обрав  право  звернутися до  суду з вимогою про стягнення  боргу з  відповідача, оскільки  відповідно  до  ст.  543 ЦК  України  смерть   солідарного  боржника не  припиняє обов`язку решти солідарних   боржників  перед кредитором  та не  змінюють   його  обсягу та умов  виконання.
У відзиві на  апеляційну  скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Мельник О.С. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на  те, що  судовим  рішенням  в справі  про  поділ майна  подружжя не  було визнано  право  спільної  сумісної власності за ОСОБА_3   та ОСОБА_2   на господарську будівлю, розташовану  за  адресою:  АДРЕСА_1 ,  для будівництва якої ОСОБА_3   нібито  брав грошові  кошти в позику.
Жодних документів,  які б  належним чином  підтверджували право   власності ОСОБА_2 на господарську будівлю,  розташовану за  вищевказаною  адресою, позивач суду не надав. Технічний паспорт на  об`єкт нерухомого майна не  є   належним доказом на підтвердження   належності   вказаного майна  на праві власності  ОСОБА_2 .  Позивач намагається стягнути грошові  кошти, використані  на   будівництво  господарської будівлі (літньої кухні), яка ніколи  не  належала  відповідачу на праві власності.
Крім цього,  станом на  день написання  розписки від 18.07.2006, земельна  ділянка   за адресою: АДРЕСА_1 ,  перебувала  у власності  зовсім іншої особи - ОСОБА_4 ,  а літня  кухня   вже існувала   на  момент отримання  позики. За таких обставин  суд  першої інстанції  дійшов правильного висновку, що позичені  кошти  не   могли бути витрачені  на її  будівництво  в інтересах  сім`ї.
Обставини використання  коштів в інтересах  сім`ї  є недоведеними.
Позивачем не  було надано   суду жодних доказів,  що  відповідач надавала  згоду  на  укладення  ОСОБА_3 договору  позики  від 18.07.2006.
 В судовому  засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Мельник О. С. просив апеляційну  скаргу  залишити без задоволення, а рішення  суду  першої  інстанції  без змін. 
Позивач ОСОБА_1   в судове  засідання  не  з`явився, про день, час та місце   розгляду справи  повідомлений судом  належним чином,  просив  розглядати справу без його  участі. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд  дійшов висновку про  її  часткове задоволення  з таких підстав.
Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Судом встановлено, що   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому  шлюбі   з 19 листопада  1994 року.
Рішенням Броварського  міськрайонного  суду Київської області від 19 листопада 2014 року шлюб між   ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 листопада  1994 року,  розірвано (а.с.16). 
Рішенням  Броварського  міськрайонного  суду  Київської області від  08 листопада  2013 року (справа №361/7915/2013-ц)  позовні вимоги ОСОБА_1 до   ОСОБА_3 про визнання  дійсним договору  позики  та стягнення суми боргу  задоволено. Визнано   дійсним  договір  позики від  18 липня  2006 року, укладений між  ОСОБА_1   та ОСОБА_3   на  суму 230 000  грн. Стягнуто  з ОСОБА_3 на  користь  ОСОБА_1 суму боргу  в розмірі  230 000  грн та судовий збір - 2 300 грн (а.с.18).
Відповідно  до змісту розписки від  07.06.2014,   ОСОБА_3   взяв на  себе зобов`язання   повернути ОСОБА_1 кошти,  стягнуті вищевказаним судовим рішенням,  у строк  до  07.06.2016 р. (а.с. 15).
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_3 помер. 
Звертаючись  до  суду  з даним позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 посилався на те, що  грошові  кошти в сумі 230 000  грн були позичені у нього  18 липня  2006 року  ОСОБА_3 та використані останнім в інтересах  сім`ї   для  будівництва  літньої кухні за адресою:  АДРЕСА_1 , а тому  обов`язок  з їх повернення  повинен бути покладений на  обох з подружжя.
Ухвалюючи  рішення  про  відмову в задоволенні  позову,  суд першої  інстанції  виходив  з того,  що  судовим рішенням  у справі  про стягнення   боргу за договором  позики було встановлено факт  отримання  позики та порушення зобов`язання  щодо її повернення  лише  щодо  одного  боржника -  ОСОБА_3 . Жодних  згадувань чи посилань  на  те, що  ОСОБА_2 є  боржником, чи про те, що  кошти бралися  в інтересах  сім`ї та витрачалися в інтересах  сім`ї  не  було.  Позивач не  довів той факт, що  надані  ним в борг  за розпискою кошти були витрачені  в інтересах сім`ї - на будівництво  літньої  кухні за адресою:  АДРЕСА_1 .
При цьому  судом  взято  до  уваги також  факт відсутності  надання  згоди  другим з подружжя  на  укладення  договору  позики,  ту  обставину, що позивач не був позбавлений  можливості для  реалізації  рішення  суду  по  справі  №361/7915/2013-ц про стягнення  заборгованості  шляхом  звернення  до  спадкоємця  боржника,  а також  пропуск  позовної  давності по заявленим вимогам.
Апеляційний суд погоджується   з висновками суду  першої  інстанції в  тій частині, що   факт витрачання отриманих  ОСОБА_3 в позику коштів в інтересах сім`ї не підтверджено відповідними доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач не довів цільове  використання  коштів за договором   позики від   18 липня  2006 року  та  ту  обставину,  що   ОСОБА_2   зобов`язана нести солідарну відповідальність за договором позики, який  підписав її чоловік під час перебування з нею у шлюбі,  суму боргу  за яким  вже було  стягнуто  судовим рішенням лише  з  ОСОБА_3 . 
Так, матеріали справи не  містять  розписки від  18 липня  2006 року, а ухвала  Броварського  міськрайонного  суду  Київської  області від  11 грудня  2019 року  про  витребування її  у ОСОБА_1 залишилась  без виконання (а.с.73).
Рішенням  Броварського  міськрайонного  суду  Київської області від  08 листопада  2013 року (справа №361/7915/2013-ц)    встановлено,  що  18 липня  2006 року  відповідач  ОСОБА_3 отримав в борг  від позивача ОСОБА_1   грошові кошти в сумі  230000  грн, які зобов`язувався повернути в строк  до  18 липня  2011  року  в еквіваленті до  долара  США станом на  день повернення.  У  випадку  неповернення  коштів, зобов`язувався  передати в заставу збудоване   в майбутньому  майно  - літню кухню за адресою:  АДРЕСА_1 , що  підтверджується  розпискою.
Відповідно  до  змісту вказаного  судового  рішення, розпискою  від  18 липня  2006 року  ОСОБА_3   лише  підтвердив    факт отримання  грошових коштів  в борг  та у випадку  неповернення  коштів  -  зобов`язався передати в заставу збудоване в майбутньому  майно.
За таких підстав доводи позивача  про те, що  кошти  передавались   в борг  за  договором  позики від  18 липня  2006 року  саме для  будівництва  літньої кухні за адресою:  АДРЕСА_1 , ґрунтуються на  припущеннях. 
Факт укладення договору позики в інтересах сім`ї судом не встановлено. 
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, у першу чергу, спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 (провадження № 61-6203св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10 (провадження № 61-34656св18).
Відповідно до статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Рішенням   Броварського  міськрайонного  суду  Київської області від 16 грудня   2015 року  (справа №361/1987/15-ц)  позовні вимоги  ОСОБА_2 задоволено  частково. Визнано  квартиру АДРЕСА_2 ,  земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ,  будівельні   матеріали,  обладнання  та конструктивні  елементи,  з яких складається   об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_1 ;  автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_1 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 ,   спільною  сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проведено його  поділ  в  рівних частках (а.с.12-14). 
Рішенням   Апеляційного  суду Київської області від  11 липня  2016 року   рішення Броварського  міськрайонного  суду  Київської області від 16 грудня   2015 року  (справа №361/1987/15-ц) в частині  позовних вимог про  поділ   спільного майна - автомобіля  «Volkswagen Transporter», державний номер НОМЕР_1 , та будівельних  матеріалів,  обладнання  та  конструктивних  елементів,   з яких складається   об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_1 ,  скасовано та  ухвалено  в цій частині  нове рішення  про  відмову в задоволенні  позову  за недоведеністю (а.с.  8-11).
Судовим рішенням в справі  про  поділ  майна  подружжя  не  було  встановлено ту обставину,  що  літню  кухню  за адресою:  АДРЕСА_1 , побудовано за рахунок   грошових коштів, які були отримані  ОСОБА_3 на підставі договору позики, який  є предметом  розгляду даної справи,  або  ту обставину,  що  за рахунок   позичених  у ОСОБА_1   грошових коштів  було  набуто   у спільну  сумісну власність  подружжя  будь-яке інше  майно, що  належало  їм  на праві власності. 
 Доводи апеляційної  скарги про неврахування  судом першої  інстанції  обставин, які були встановлені  вказаним судовим рішенням,  або  рішенням в справі про стягнення  боргу  за договором  позики  є необґрунтованими.
Надана позивачем  копія  технічного  паспорту на  господарську  будівлю АДРЕСА_1 ,  замовником  якого  зазначено  ОСОБА_2 , не є належним доказом   на підтвердження   факту  набуття  вказаного  майна  за позичені  у  позивача грошові кошти. 
За таких  обставин,  суд першої інстанції дійшов правильного висновку про  те, що позивачем не доведено використання коштів за договором позики  від  18 липня  2006 року в інтересах сім`ї,  а  відтак договір   позики не  створює солідарного обов`язку для відповідача  ОСОБА_2 , як другого з подружжя.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Разом з тим,  суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову ще й з підстави пропуску позовної давності.
Однак з таким висновком суду погодитися не можна.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Як роз`яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
За обставин, коли позов не доведено, посилання суду першої інстанції  на сплив позовної давності є формальним порушенням норм матеріального права, оскільки до неправильного вирішення справи це не призвело, тому не тягне за собою скасування оскаржуваного судового рішення, однак таке посилання підлягає виключенню з його мотивувальної частини.
Керуючись статтями 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2021 року змінити. 
Виключити з мотивувальної частини рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2021 року посилання  на  сплив позовної давності як правову підставу відмови в позові.
В  решті рішення  суду  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового  рішення  складено  04 червня  2021  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                  Г. М.  Кирилюк 
 
Судді:                                                                     І.  М.  Рейнарт 
 
                                                                                Т. А. Семенюк