ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 травня 2021 року           справа №200/11615/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., представника відповідача Помалюк І.В., розглянув  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу     ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р. (повний текст рішення виготовлений та підписаний 15 березня 2021 у м. Слов`янськ) у справі  № 200/11615/20-а (головуючий І інстанції суддя Бєломєстнов О.Ю.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Головного управління ДПС у Донецькій області     про  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
                                                ВСТАНОВИВ:
Позивач  у грудні 2020 року звернувся до суду з позовною заявою до    Головного управління ДПС у Донецькій області, в якій просив: визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2020 року № Ф-182470-43 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 14557,49 грн.  (т. 1 а.с. 1-17).
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 4 березня 2021 року  у задоволенні позову відмовлено (т. 1 а.с.241-246). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що  у відповідності до ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняється від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону, на період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану, оскільки проживає  у м. Костянтинівка Донецької області, що відповідає правовій позиції, викладеній  у постанові Верховного Суду України від 23.12.2017 у справі № К/9901/2959/18 805/2492/15-а, від 30.01.2018 у справі № 812/505/17, від 06.11.2018 у справі № 812/292/18-а.
Зазначає, що надавав відповідачу заяви про звільнення від сплати ЄСВ; не має свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця; не працював «ФОП» в Україні; з 2015 відсутній дохід від адвокатської діяльності.
Позивач до судового засідання не з`явився. 
Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що   позивач відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» має право на заняття адвокатською діяльністю, про що 19.11.2004 року отримано свідоцтво № 1788 (т. 1 а.с. 37).
07.03.2006 року позивач до Костянтинівської ОДПІ подав заяву форми № 5-ОПП про реєстрацію як особи, що здійснює незалежну професійну діяльність - індивідуальну адвокатську діяльність (т. 1 а.с. 152).
Позивач з 07.03.2006 року перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Донецькій області, Костянтинівська ДПІ (м. Костянтинівка) як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю.
Як вбачається з отриманого на запит суду витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.02.2021 року, за реєстраційним номером облікової картки платника податків позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів не знайдено (т. 1 а.с. 177). 
8.11.2020 року ГУ ДПС у Донецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-182470-43 станом на 31.10.2020 року у розмірі 14 557,49 грн. (т. 1 а.с. 73).
З розрахунку боргу до цієї вимоги та інтегрованої картки платника податків - позивача з ЄСВ вбачається, що станом на 31.10.2020 року борг (недоїмка) ОСОБА_1 з єдиного внеску складає 14 557,49 грн. Нарахування боргу відбувалося у період з липня 2019 року по коду бюджетної класифікації 71040000 Для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність (т. 1 а.с. 94-96).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року у справі № 200/11033/19-а позов   ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області задоволено частково, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області від 14.08.2019 року № Ф-182470-43 (т. 1 а.с. 122-130).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року у справі № 200/14281/19-а позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено повністю. Вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 11.11.2019 року № Ф-182470-43 про сплату  позивачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальну суму в розмірі 5508,01 грн. визнано протиправною та скасовано (т. 1 а.с. 51-58).
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2020 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року у справі № 200/14281/19-а залишено без змін (т. 1 а.с. 59-66).
Вважаючи вимогу від 18.11.2020 року № Ф-182470-43 про сплату боргу (недоїмки) такою, що підлягає скасуванню як протиправна, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні справи  суд виходить з наступного. 
Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464 визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пункт 1 частини другої статті 6 Закону № 2464 визначає, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
За змістом абз.3 ч.8 ст.9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 до платників єдиного внеску віднесено осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
З наведеного слідує, що особи, які здійснюють адвокатську діяльність, відповідають ознакам платника єдиного внеску, для яких встановлений обов`язок з його сплати. Відповідні норми Закону № 2464 є чіткими, зрозумілими та не допускають неоднозначного тлумачення.
За приписами п.п.1 п. 6.7. Порядку обліку платників податків і зборів, який затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 р. за № 1562/20300) взяття на облік фізичних осіб, які не є підприємцями та здійснюють незалежну професійну діяльність, умовою ведення якої згідно із законом є державна реєстрація (реєстрація) такої діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності (далі - фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність), здійснюється за місцем постійного проживання у порядку, встановленому цим Порядком для фізичних осіб - підприємців:
1) для взяття на облік фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у строк 10 календарних днів після державної реєстрації (реєстрації) незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, зобов`язана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання:
заяву за формою № 5-ОПП ;
копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, якщо заявник є адвокатом, який провадить адвокатську діяльність індивідуально.
Аналогічний порядок постановлення на облік був передбачений п.п. 6.9.1 п. 6.9 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженому наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 979 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 грудня 2010 р. за № 1439/18734), що був чинним на момент отримання позивачем свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Автоматичного постановлення на облік адвокатів без подання ними заяв форми 5-ОПП вказаними Порядками не передбачено.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 07.03.2006 позивач подав заяву форми 5-ОПП до податкового органу за місцем реєстрації, а тому постановлення його на облік відбулося з його ініціативи (т. 1 а.с. 152).
Суд не приймає до уваги посилання апелянта на відсутність встановленого порядку обліку фізичних осіб - підприємців з ознакою провадження професійної діяльності та відсутність у відповідача його заяви форми 5-ОПП, оскільки позивач не є фізичною особою-підприємцем, подавав заяву форми 5-ОПП.
Зі змісту пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076) вбачається, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
За унормуванням  частини третьої статті 4 Закону № 5076 адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону № 5076 визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Приписи підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України)  встановлюють: самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Позивач є адвокатом, відповідає вимогам, які визначені наведеними законами для осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність, а тому вважається платником єдиного внесу.
Так, позивач не є фізичною особою - підприємцем. Проте, це не впливає на наведений вище висновок, оскільки особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність, вважаються платниками ЄСВ безвідносно їх реєстрації як суб`єктів підприємницької діяльності. Більш того, наведена вище норма Податкового кодексу України прямо виключає підприємців з кола осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Щодо бази нарахування ЄСВ та його розміру суд  зазначає, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464 (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) особами, які здійснюють незалежну професійну діяльність, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами п. 5 ч.1 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Таким чином, необхідними умовами для виникнення обов`язку зі сплати особою ЄСВ є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування ЄСВ, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
За відсутності бази нарахування ЄСВ (доходу) законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. 
З урахуванням наведеного, доводи апелянта  стосовно відсутності у нього доходів, не приймаються судом до уваги.  
В ч.1 ст. 8 Закону № 2464 закріплено: розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Метою встановлення зазначеного вище розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Цими виплатами не обов`язково є пенсія за віком. Позивач, за умови сплати ЄСВ, має право на соціальний захист на рівні з іншими особами, ЄСВ за яких сплачує роботодавець.
Щодо механізму справляння ЄСВ слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 8 Закону №2464 єдиний внесок не входить до системи оподаткування. Частиною 4 тієї самої статті визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику
Рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами  (частина перша статті 25 Закону № 2464).
Податковий орган відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464 у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
З вищевикладеного слідує, що за загальним правилом податковий орган у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу на всю суму боргу. Як вже зазначалося, зобов`язання з ЄСВ виникають у позивача незалежно від отримання ним доходів, після закінчення встановлених законом строків сплати вважаються недоїмкою, а тому підлягають включенню до спірної вимоги.
Щодо посилання апелянта на п. 9-4 розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд зазначає наступне.
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
З метою забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, Верховною Радою України прийнято Закон № 1669-VII, яким, крім іншого, внесені зміни до № 2464-VI та доповнено його розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 9-3 (з 13 березня 2015 року в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці» від 02 березня 2015 року № 219-VIII пункт 9-3 постановлено вважати пунктом 9-4).
Його норми передбачали, що платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону №2464, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.
Підставою для такого звільнення вважалася заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.
Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовувалися.
На підставі вище наведеної норми, позивач був звільнений від відповідальності за невиконання вимог щодо своєчасності нарахування та сплати єдиного внеску з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції за умови перебування його на обліку органу доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася така операція.
Законом України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи № 440-ІХ від 14 січня 2020 року, який набув чинності 13 лютого 2020 року, пункт 9-4 розділу VIII Закону № 2464 виключено.
З наведеного вбачається,  що пункт 9-4 Закону № 2464 під час своєї чинності не скасовував обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надавав можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 812/838/17 та від 02 квітня 2020 року у справі № 360/1546/19.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 13 травня 1997 року №1-рп/1999 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що на час виникнення заборгованості по сплаті ЄСВ пункт 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI діяв, тому її стягнення з позивача шляхом прийняття відповідачем вимоги не допускалося. Через це судами були задоволені позови позивача та скасовані вимоги, прийняті відповідачем раніше.
Однак, на час формування спірної вимоги про сплату боргу (18.11.2020 року), норма, яка тимчасово звільняла позивача від виконання обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464 (своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок) та зупиняла механізм стягнення заборгованості - втратила чинність.
Тому позивач з 13 лютого 2020 року повинен виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464, який на час формування спірної вимоги (18.11.2020 року) не містить положень щодо звільнення позивача від виконання обов`язків, встановлених статтею 6 цього Закону.
Прийняті після 13.02.2020 року вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві, визнанню протиправними та скасуванню не підлягають.
Стосовно посилань позивача на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року у справі № 200/11033/19-а, яким визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Донецькій області від 14.08.2019 року № Ф-182470-43, суд зауважує, що оспорювана вимога приймалася відповідачем під час дії пункту 9-4 розділу VIII Закону № 2464.
Зі змінами, що відбулися у правовому регулюванні спірних правовідносин, підстави, з яких судом були задоволені позовні вимоги, відпали. Тому суд не може прийняти до уваги викладені у рішенні від 12.11.2019 року у справі № 200/11033/19-а висновки. Також суд не приймає до уваги рішення судді Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В. від 10.02.2020 року у справі № 200/14281/19-а, на яке також  посилається. 
У справі, що розглядається, судом встановлена відсутність державної реєстрації позивача як фізичної особи - підприємця. Ця обставина визнається відповідачем у справі, на цьому неодноразово наполягав  позивач. Отриманий судом витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджує відсутність державної реєстрації позивача як фізичної особи - підприємця.
Також судом встановлена наявність у відповідача заяви форми № 5-ОПП про постановлення позивача на облік як особи, що здійснює незалежну професійну діяльність (т. 1 а.с. 152).
Зважаючи на це  фактичні обставини справи № 200/14281/19-а різняться від фактичних обставин справи, що розглядається. Сторонами не надано доказів, які б підтверджували факти, встановленні судом у справі № 200/14281/19-а, а тому з урахуванням положень ст. 77, 90 КАС України вони не вважаються доведеними.  
Суд звертає увагу на те, що Закон не передбачає обов`язку відповідача у разі скасування вимоги про стягнення недоїмки з ЄСВ списати чи анулювати її, як про це стверджує апелянт.  
Суд не приймає до уваги посилання апелянта на неможливість анулювання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, оскільки пунктом 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено зупинення права на заняття адвокатською діяльністю у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Також цей закон передбачає можливість припинення вказаного права.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.  
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2021 було відстрочено позивачу сплату судових витрат до ухвалення рішення у справі.
Пунктом 1 частини 5 ст. 296 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору. 
Згідно ч. 1   ст. 4 Законом України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла  на момент подання позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно  до  Закону  України "Про  Державний  бюджет України  на  2020 рік" з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум працездатних осіб встановлений у місячному розмірі  2102  грн.
За правилами п. 3 ч. 2  ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, на момент подання апеляційної скарги), за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду встановлюється ставка судового збору у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (п.п.2).
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем у позовній заяві заявлені вимоги майнового характеру.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла  на момент подання позовної заяви) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано  фізичною особою встановлюється ставка судового збору у розмірі  1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Враховуючи наведене,  апелянту необхідно було сплатити - 1261, 20  грн.  та належним чином це підтвердити.
Таким чином, необхідним є стягнення з позивача на користь Державного бюджету України відстроченого судового збору у розмірі 1261, 20 грн.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,  
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р.   -  залишити без задоволення.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 р.  у справі  № 200/11615/20-а  - залишити без змін.
Стягнути  з    ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий  Костянтинівським МВУМВС України в Донецькій області 15.01.1997,  проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь   Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача: 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106)   судовий збір у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна грн.) 20 коп.  
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне  судове  рішення  складено  26 травня 2021 року.

Колегія суддів:                                                                                  Г.М. Міронова
                                                                                                           І.В. Геращенко
                                                                                                           Е.Г. Казначеєв