ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/6261/18                                                                  Головуючий у 1 інстанції: Клочкова Н.В.
                                                                                        Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 червня 2021 року                                                                                        м. Київ                                                                   Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                         Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                              Кобаля М.І.
                                                       Лічевецького І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві № 43968-1305 від 28 квітня 2017 року, з визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік;
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві від 11 жовтня 2017 року № 15351/С/26-15-13-05-19, від 22 листопада 2017 року № 19764/С/-26-15-13-05-19.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві № 43968-1305 від 28 квітня 2017 року, з визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік;
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві від 11 жовтня 2017 року № 15351/С/26-15-13-05-19, від 22 листопада 2017 року № 19764/С/-26-15-13-05-19.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне  управління ДПС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження та від 11 березня 2021 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (суддя-доповідач Шурко О.І.). 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року прийнято справу №826/6261/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії до свого провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи зі ставкою 20 %, види діяльності першої та другої групи, а саме: виробництво iнших текстильних виробiв, н.в.i.у; виготовлення друкарських форм i надання iнших полiграфiчних послуг; дiяльнiсть посередникiв у торгiвлi товарами широкого асортименту; оптова торгiвля текстильними товарами; неспецiалiзована оптова торгiвля.
13 липня 2001 року ОСОБА_1  придбано нежитлове приміщення загальною площею 52,8 м.кв. на 2 поверсі нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 , що становить 2/100 (дві сотих) від загальної площі вказаної будівлі (копія договору додається).
Враховуючи те, що вказане нежитлове приміщення розташоване у будівлі, яка перебуває у спільній власності 6 (шести) осіб-співвласників, такими співвласниками, згідно чинного законодавства України, було подано відповідне звернення до Київської міської ради з клопотанням про передачу земельної ділянки, на якій розташована вказана будівля, в оренду для експлуатації та обслуговування та спільного користування.
Право власності/користування на земельну ділянку, на якій розташована вищевказана будівля, ОСОБА_1  (як і решті співвласників будівлі) не надано, за нею не оформлено, не зареєстровано належним чином та відомості про таке право власності/користування відсутні у державному земельному кадастрі.
Надалі, ОСОБА_1 отримала податкове повідомлення-рішення форми "Ф" № 43968-1305 від 28 квітня 2017 року від Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за підписом головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування майнових податків і зборів з фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Д.В Самченко, яким було визначене податкове зобов`язання за 2017 рік за платежем "Земельний податок з фізичних осіб 18010700" на суму 11 256,83 грн.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з вищевказаним рішенням, оскаржувала вказане податкове повідомлення-рішення у адміністративному порядку, та 29 листопада 2017 року отримала рішення за № 19764/С/26-15-13-05-19, датоване 22 листопада 2017 року, яким було відмовлено у задоволенні скарги та скасуванні податкового повідомлення-рішення.
Не погодившись податковим повідомленням-рішенням, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами пункту 265.1 статті 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
У підпункті 14.1.72 п. 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно  підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
За приписами пункту 269.1 статті 269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.
Особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.
Підпунктом 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 ПК України встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Відповідно до пункту 271.2 статті 271 ПК України, рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статі 286 ПК України).
Згідно п. 286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення - рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному  статтею  58 цього Кодексу.
В силу вимог пункту 287.1 статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Нормами п. 287.6 ст. 287 ПК України (у редакції, яка діяла до 01.01.2015)  було встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Пунктом 287.6 статті 287 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, яка діє з 01.01.2015 року) встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року № 43968-1305, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 11  256,83 грн. (а.с. 11).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється, відповідно до  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV.
Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
Платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).
З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.
Нормою пункту 287.6 статті 287 ПК України законодавець пов`язував обов`язок сплати податку за земельні ділянки з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (до 01.01.2015), та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01.01.2015).
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 набула право власності на нежитлове приміщення ІІ-го поверху, що складає  2/100 частки від нежитлового будинку за АДРЕСА_1 , площею 52,8 м.кв., на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 13 липня 2001 року (а.с. 10).
Отже, зважаючи на те, що позивач набула право власті на нежиле приміщення у 2001 році, то у неї виник обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна і такий обов`язок продовжує існувати незважаючи на зміну правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК України (01.01.2015 р.).
Щодо посилання позивача на те, що на час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, право власності/ користування земельною ділянкою за нею не оформлено, не зареєстровано належним чином та відомості  про таке право власності/користування відсутні у Державному земельному кадастрі, колегія суддів зазначає наступне.
Незважаючи на те, що ОСОБА_1 не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловим приміщенням, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача  з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 826/16910/18 та від 23 травня 2019 року у справі №826/1430/16.
Враховуючи вищезазначене, виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 , як власника придбаної нерухомості, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 липня 2001 року виник обов`язок щодо сплати земельного податку з моменту реєстрації прав на це нерухоме майно, незважаючи на відсутність оформлення земельної ділянки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 640/12677/19, від 12 лютого 2019 року у справі №804/5488/16, від 17 квітня 2018 року у справі №2а-10031/12/2670 та від 11 грудня 2018 року у справі №804/5486/16.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги та визнано протиправними та скасовані податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України в місті Києві № 43968-1305 від 28 квітня 2017 року, та рішення від 11 жовтня 2017 року № 15351/С/26-15-13-05-19, від 22 листопада 2017 року № 19764/С/-26-15-13-05-19.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315,  317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені  статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                         Вівдиченко Т.Р.

 Судді                                                                                  Кобаль М.І.

                                                                                            Лічевецький І.О.