справа № 752/14412/16-ц                              головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/6610/2021            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О

П О С Т А Н О В А
Іменем України
09 червня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на 916/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 84/1000 частин зазначеної квартири; встановити порядок конкретного користування приміщенням квартири АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 у користування ізольовану житлову кімнату площею 17,1 кв.м. з лоджією та ізольовану житлову кімнату площею 12,2 кв.м. з лоджією, у користування ОСОБА_2 ізольовану житлову кімнату площею 12,3 кв.м., місця загального користування - кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор залишити у спільне користування сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23 липня 2010 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох дітей. 22 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва. До шлюбу, 23 червня 2009 року позивачем було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Під час другої вагітності дружини у 2013 році позивач запропонував придбати трикімнатну квартиру. З метою купівлі трикімнатної квартири 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 продав свою двокімнатну квартиру за 513 000 грн. У липні 2013 року позивач зняв кошти зі свого рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 85 442 грн. 37 коп. Джерелом походження зазначених коштів є оплата роботи позивача в Європі, зокрема, Німеччині, де він займався науковою та викладацькою діяльністю (доктор наук, Університет Росток, м. Росток, Німеччина). 22 серпня 2013 року позивач придбав квартиру  АДРЕСА_1 за 800 000 грн. У придбаній квартирі було зроблено ремонт за власні кошти позивача та кошти відповідача у загальному розмірі 20 000 доларів США, що станом на той час еквівалентно 160 000 грн., тобто, по 80 000 грн. з кожного. Крім коштів на ремонт, позивач також вкладав свої трудові ресурси, оскільки самостійно здійснював демонтаж всіх необхідних елементів у квартирі, збирав у мішки та виносив будівельне сміття, робив утроби у стінах по всій квартирі, привозив необхідні для ремонту матеріали, виконував роботу вантажника, прораба та конструктора-дизайнера. Його особисті трудові витрати на ремонт складають 80 000 грн. Таким чином, квартира, що є предметом спору придбана і відремонтована за 1 048 000 грн., з яких 880 000 грн. - кошти, що належали йому особисто + 80 000 грн. трудові затрати, що у загальному становить 960 000 грн.; 80 000 грн. - кошти, що належали відповідачу + 8 000, 00 трудові затрати, що разом становить 88 000 грн. Відтак, частка позивача складає 916/1000, частка відповідача - 84/1000. Квартира, що є предметом спору, складається з трьох ізольованих житлових кімнат відповідно 12,2 кв.м. з лоджією, 12,3 кв.м., 17,1 кв.м. з лоджією. На частку відповідача припадає 3,49 кв.м. житлової площі, тому виділення у її користування ізольованої кімнати площею 12,3 кв.м. не порушить прав останньої. Крім того, ОСОБА_2 має у власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .   
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення конкретного порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог через невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачзазначає, що у рішенні суду не зазначено про особисті витрати позивача понад виручені від продажу двохкімнатної квартири кошти. Інша частина коштів, за які була придбана спірна квартира також в абсолютній більшості складалася з особистих коштів позивача. Відповідач та її батьки не мали коштів у необхідній кількості, тому не могли фінансувати придбання квартири, лише частково брали участь у її ремонті. Висновки суду про те, що відповідач ніби доклала для придбання квартири спростовуються матеріалами справи. Доходи відповідача не відповідають витратам на квартиру. Дохід від репетиторської діяльності, чим відповідач іноді підробляла, не співмірний із сумами, витраченими на придбання нерухомості. Докази доходів відповідача від такої діяльності також відсутні у матеріалах справи. Суду також не надано доказів про джерела отримання батьками відповідача співмірних з витратами на квартиру коштів, як і не надано доказів надання батьками відповідача коштів  на придбання квартири. Всупереч численним запитанням відповідачем не надано жодного розрахунку витрачених нею коштів на спірну квартиру і доказів на їх підтвердження. Згадка про 20 000 доларів США, ніби позичених батьками відповідача на придбання спірної квартири і боргова розписка, датована 20 серпня 2013 року на підтвердження зазначеного факту, вперше з`явилася у судовій справі через чотири роки після початку слухання справи, на передостанньому судовому засіданні. Відповідачу належить частина квартири АДРЕСА_3 , яка отримана нею у результаті приватизації. На відміну від відповідача позивач не має іншого житла, крім спірної квартири. В останній час стан здоров`я позивача погіршився. Необхідних умов для боротьби з хворою позивача неможливо досягти без встановлення конкретного порядку користування квартирою, адже, відповідач робить все, щоб одноособово заволодіти квартирою. Задля цього відповідач створює неможливі умови для проживання. У позивача відсутня своя територія у квартирі. Відповідач цим користується і постійно влаштовує скандали, істерики у будь-якому місці квартири, не залишаючи позивачеві своєї території. Визначення порядку конкретного користування квартирою є життєво необхідним для позивача. Висновки районного суду в частині відхилених витрат позивача на правничу допомогу не ґрунтуються на вимогах закону.         
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що надані виписки за період з 2007 року по 2010 рік не свідчать про зняття коштів для купівлі спірної квартири. Будь-які висновки спеціалістів чи експертів щодо поділу спільної сумісної власності та визначення часток в натурі відсутні. Позивач вводить суд в оману, приховуючи справжні доходи. Саме позивач брав гроші у борг у батьків відповідача, жив за їх рахунок, так як не працював та не міг працевлаштуватися. Позивач із власних міркувань зазначає вартість спірної квартири у розмірі 1 048 000 грн. Встановленими є обставини придбання квартири позивачем та відповідачем для проживання сім`ї. Позивач не надав доказів того, що власним коштом або у будь-який інший спосіб значно збільшив та поліпшив спірну квартиру. Кошти від продажу квартири були частково використані позивачем на власний розсуд. Враховуючи зусилля відповідача та її батьків спірна квартира значно покращилася та істотно збільшилася у своїй вартості. Спільні з позивачем діти проживають разом з матір`ю є різностатевими та швидко ростуть. Іншого житла, в якому б можна було забезпечити необхідний рівень життя дітям, зокрема, і окремі кімнати, відповідач не має. З огляду на розміри кімнат у спірній квартирі та особливості розвитку дітей різної статі, з метою забезпечення необхідного фізичного, розумового, морального та соціального розвитку дітям необхідні дві окремі кімнати. Позивач не надав належних доказів, що підтверджують його хворобу. Заявлені витрати на правничу допомогу не є співмірними із витраченим часом адвоката, підготовленими документами, не підтверджено витрати, які було понесено.       
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено,що з 23 липня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5, Т.1).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6, Т.1).
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12, Т.1).
21 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якої ОСОБА_1 відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_5 . Вказана квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2009 року (а.с.7, Т.1).
22 серпня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 71,60 кв.м., жилою площею 41,60 кв.м. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. (а.с.8, Т.1).
За даними Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.9, Т.1).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 надано належний доказ щодо придбання трикімнатної квартири, яка є предметом спору та вартість якої на момент її придбання складала 800 000 грн., в більшій мірі за кошти, що виручені від продажу його особистої двокімнатної квартири за 513 000 грн. Однак, інша частина коштів, які сторони у справі доклали для придбання трикімнатної квартири, були коштами відповідача, її батьків та частково спільним коштами колишнього подружжя, що підтверджено належними у справі доказами у викладі банківських виписок, квитанцій. Позивач не заперечував факту отримання відповідачем доходу від репетиторської діяльності, навіть, на час перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Внаслідок проведення ремонту у квартирі, який здійснено також за кошти відповідача, її батька, а також трудових ресурсів останнього, спірна квартира суттєво збільшилася у своїй вартості на підтвердження чого відповідач надала суду звіт про проведення незалежної оцінки квартири, вартість якої становить 2 089 480 грн. Позовна вимога ОСОБА_1 в частині встановлення конкретного порядку користування квартирою не підлягає задоволенню судом, оскільки є похідною від первісної вимоги позивача про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна колишнього подружжя, якою ОСОБА_1 визначалися конкретні частки на спірну квартиру, однак, останні з урахуванням результатів розгляду справи змінено судом. У зв`язку з цим, задовольнити вимоги в цій частині та встановити той конкретний порядок користування квартирою, про який просив позивач, неможливо.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). 
Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що спірна квартира була придбана у період перебування у шлюбі з відповідачем за кошти, більша частин яких належала позивачу особисто, а, відтак, його частка у квартирі є значно більшою ніж відповідача, та становить 916/1000. Позивач стверджує, що у придбання та ремонт квартири ним було вкладено 960 000 грн., з яких: 880 000 грн. - кошти, що належали йому особисто + 80 000 грн. трудові затрати. При цьому, відповідач вклала у квартиру лише 88 000 грн., а тому її частка у квартирі становить 84/1000.
Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 належить 82/100 частини спірної квартири, а ОСОБА_2 18/100 частини,  виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 21 серпня 2013 року ОСОБА_1 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_4 . Продаж даної квартири вчинено за 513 000 грн. 22 серпня 2013 року, тобто, на наступний день після продажу квартири, ОСОБА_1 було придбано квартиру, яка є предметом спору, за 800 000 грн.
Оскільки сторонами не надано суду доказів наявності в подружжя будь-яких інших коштів в достатній кількості для придбання квартири, суд погоджується з доводами позивача, що вказані обставини свідчать про те, що кошти, отримані позивачем від реалізації належної йому двокімнатної квартири, були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 . 
Решта коштів у сумі 287 000 грн., які були сплачені за придбання спірної квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. Матеріали справи  належних доказів протилежного не містять. А, відтак, частка від зазначеної суми, яка належить відповідачу та яка була внесена нею у придбання квартири, становить 143 500 грн.
ОСОБА_1 вказує на те, що його внесок у квартиру становить 960 000 грн. Разом з тим, встановленим та доведеним є той факт, що позивачем внесено кошти для придбання квартири у розмірі 656 600 грн. (513 000+143 500). 
Посилаючись на те, що в липні 2013 року ОСОБА_1 зняв зі свого рахунку кошти у розмірі 85 442 грн. 37 коп., які він отримав як оплату роботи в Європі, позивач не звернув увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України заробітна плата, отримання під час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою власністю. Вклади на рахунках позивача, відкритих під час шлюбу, також є спільною сумісною власністю подружжя.
Доказів отримання коштів в зазначеному позивачем розмірі під час роботи в Університеті м. Росток (Німеччина), яка відбувалася до шлюбу, так і доказів отримання в зазначеному університеті будь-яких коштів взагалі чи роботи  позивача в ньому на платній основі матеріали справи не містять. 
  Вартість ремонту у квартирі та особистих трудових ресурсів, яка на думку позивача, підлягає врахуванню при поділі майна, жодними доказами у справі не підтверджена.
Отже, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, які б могли підтвердити, що крім коштів, отриманих ним від продажу його двокімнатної квартири для придбання нової трикімнатної квартири ним були витрачені інші кошти, які були його особистою приватною власністю.  
Заперечуючи проти внесення позивачем коштів у розмірі 513 000 грн. на придбання квартири, ОСОБА_2 вказує на те, що ОСОБА_1 використав частину цих коштів на власний розсуд, оскільки частину своїх доходів він витрачає на пожертвування.
При цьому, відповідач також не надала жодних доказів, які підтверджують зазначені обставини. Крім того, як зазначалося вище спірна квартира була придбана на наступний день після отримання позивачем коштів у розмірі 513 000 грн. від реалізації його особистого нерухомого майна, а отже, особистих коштів. 
У відповідності до листа Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 перебувала на обліку та отримувала: допомогу при народженні дитини ОСОБА_3 у період з 01 травня 2011 року по 31 травня 2013 року; допомогу по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку у період з 23 серпня 2011 року по 31 грудня 2013 року ; з 01 січня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_3; допомогу при народженні другої дитини ОСОБА_4 з 01 листопада 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.58. Т.1).
Згідно довідки про доходи № 57 ОСОБА_2 отримала заробітну плату у Київській муніципальній академії естрадного та циркового мистецтв у розмірі 6 709 грн. 50 коп. за період з вересня 2013 року по лютий 2014 року (а.с.61, Т.1).
У матеріалах справи містяться індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу, згідно з якими дохід ОСОБА_2 у 2011 році становив 13 719 грн. 23 коп., у 2012 році - 14 499 грн. 72 коп., у 2013 році - 23 282 грн. 13 коп. (а.с.150, Т.2).
Звертаючись у 2016 році до суду з позовом про стягнення аліментів, ОСОБА_2 у позовній заяві зазначала, що вона з 2011 року не працює та перебуває у відпустці по догляду за дітьми та наразі отримує лише державну допомогу на доньку у розмірі 1 012 грн. (а.с.147-149, 190-193, Т.2).
У матеріалах справи відсутні докази, які вказують на розмір доходів відповідача, отриманих від приватного репетиторства.
Згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу дохід ОСОБА_1 у 2010 році становив 8 414 грн. 43 коп., у 2011 році - 655 грн., у 2012 році - 18 661 грн. 48 коп., у 2013 році - 19 838 грн. 48 коп., у 2014 році - 1 218 грн., у 2015 році - 15 256 грн., у 2016 році - 14 212 грн. (а.с.208, Т.1).
У матеріалах справи міститься розписка від 20 серпня 2013 року, за змістом якої ОСОБА_2 отримала у позику від ОСОБА_8 грошову суму у розмірі 20 000 доларів США готівкою для купівлі квартири АДРЕСА_1 та зобов`язалася повернути кошти до 31 травня 2018 року.
Разом з тим, ОСОБА_8 є батьком відповідача, розписка надана суду ОСОБА_2 лише 21 січня 2020 року, тоді як з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся ще у вересні 2016 року. Отримавши позовну заяву 28 вересня 2016 року та подаючи 02 листопада 2016 року свої заперечення на позовну заяву, ОСОБА_2 про написання такої розписки та отримання коштів у борг не вказувала.
За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_8 є заінтересованими у наслідках розгляду справи, а тому написана відповідачем розписка не може беззаперечно свідчити про наявність між вказаними особами договірних зобов`язань та передачі батьком відповідача коштів останній для придбання квартири.
Крім того, вказана розписка була написана під час перебування ОСОБА_2 в шлюбі з позивачем. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, у разі надання зазначених коштів батьком відповідача у позику своїй дочці, яка перебуває в шлюбі, зазначені кошти є спільним сумісним майном подружжя. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 її батьком передавалися кошти в особисту власність.
За таких обставин, апеляційний суд не приймає зазначену розписку в якості доказу наявності у відповідача особистих коштів в сумі 20 000 доларів США.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Враховуючи, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 та йому належить 82/100 її частин, він має право на виділення йому в користування тієї частини квартири, яка відповідає його частці власності на неї.
Позивачу підлягають виділенню у користування дві більших житлові кімнати відповідно до його частки, а саме кімната площею 17,1 кв.м. з балконом та кімната площею 12,3 кв.м. 
ОСОБА_2 підлягає виділенню у користування найменша житлова кімната площею 12,2 кв.м. Права відповідача встановленням такого порядку користування квартирою не порушуються, оскільки в її користуванні залишається житлова площа квартири 12,2 кв.м., яка перевищує належну їй частку житлової площі (7,49 кв.м.).
Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач зазначає, що визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов дітей, які швидко ростуть та мають різну стать.
У той же час, визначення порядку користування квартирою здійснюється між її співвласниками, якими, на даний час, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Діти сторін не є співвласниками квартири і питання про їх користування квартирою позивач в своїй позовній заяві не ставив, а, відтак, суд його не вирішує.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Отже, діти позивача та відповідача мають право користування як житловим приміщенням позивача, так і житловим приміщенням відповідача і визначення порядку користування квартирою між позивачем і відповідачем ніяким чином не впливає на право дітей користуватися зазначеним житлом.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для відступлення від принципу рівності часток. При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позовні вимоги з підстав, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, ні позивачем, ні відповідачем не заявлялися.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У порушення вимог зазначеної статті закону суд першої інстанції вдався до оцінки можливості відступлення від принципу рівності часток подружжя та дійшов до висновків, про які його ніхто не просив, а саме про зменшення частки позивача у спірній квартирі, фактично позбавивши його частини власності у незаконний спосіб з перевищенням повноважень, визначених ст. 13 ЦПК України.
 Відмовляючи у позовних вимогах про встановлення порядку користування квартирою, суд ухилився від здійснення правосуддя та не вирішив спір між співвласниками з причин, що чинним законодавством не передбачені.
У даному випадку, навіть у разі незгоди суду з визначеними позивачем частками у спільній сумісній власності, якою є квартира АДРЕСА_1 , він був зобов`язаний вирішити позовну вимогу про встановлення порядку користування квартирою, згідно з частками у власності, які вважав обґрунтованими, на що співвласники мали право у відповідності до приписів ст. 358 ЦК України.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з ухвалення нового рішення по суті вимог позивача. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказувала на те, що заявлені витрати на правничу допомогу не є співмірними із витраченим часом адвоката, підготовленими документами, не підтверджено витрати, які було понесено.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Ткачук О.М. на підставі довіреності та договору про надання юридичних послуг. У п. 3.2 договору сторони визначили, що оплата здійснюється наступним чином: по 5 000 грн. протягом кожних 2 місяців з моменту укладення договору до винесення рішення судом першої інстанції, або вирішення справи у позасудовому порядку. Решта суми, що залишилася несплаченою, сплачується протягом п`яти робочих днів з моменту винесення рішення судом першої інстанції, або вирішення справи у позасудовому порядку.
Тобто, сторони визначили у договорі гонорар за надання адвокатом послуг правничої допомоги. 
У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зазначено, що «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством. Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».
У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначено: «Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
Ткачук О.М. брала участь у судових засіданнях суду першої інстанції 06 березня 2019 року протягом 18 хвилин (а.с.133, Т.2), 23 січня 2020 року протягом 4 годин 29 хвилин (а.с.42, Т.3), 14 вересня 2020 року протягом 41 хвилини (а.с.64, Т.3). У суді апеляційної інстанції 09 червня 2021 року Ткачук О.М. брала участь протягом 51 хвилини. До апеляційної скарги було додано дублікати квитанцій про оплату послуг на професійну правничу допомогу від 10 березня 2021 року на загальну суму 10 000 грн., які позивач просив стягнути як витрати за надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції. 
Апеляційний суд приходить до висновку, що співмірним із витраченим часом адвоката буде розмір витрат 25 000 грн., з яких 20 000 грн. за надання правничої допомоги у суді першої інстанції та 5 000 грн. - в апеляційному суді. При цьому, визначення угодою між позивачем та адвокатом гонорару по 5 000 грн. протягом кожних 2 місяців з моменту укладення договору до винесення рішення судом першої інстанції не може вважатись співмірним наданим послугам, оскільки такий порядок визначення суми, яка має бути сплачена, не залежить від обсягу та складності виконаної роботи.
Так, з матеріалів справи вбачається що тривалий час розгляду справи не був викликаний її складністю чи зловживаннями сторони відповідача. Розгляд справи неодноразово відкладався, а саме 26 листопада 2018 року через зайнятість головуючого у іншій справі,  (а.с.126, Т.2), 28 листопада 2019 року через відпустку головуючого судді (а.с.161, Т.2), 18 січня 2018 року, 19 квітня 2018 року через зайнятість судді у розгляді іншої справи (а.с.30, 41, Т.2).
Отже, визначення суми витрат на правову допомогу в залежності від часу перебування справи в провадженні суду першої інстанції та покладення зазначених витрат на відповідача не буде відповідати принципу справедливості та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи.
При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню на 89,5 %, а, відтак, розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становитиме 22 375 грн. ((25 000/100)*89,5).
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір на загальну суму 9 563 грн. 50 коп. (6 565+2 998,5). На користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 8 559 грн. 33 коп.    
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 вересня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 82/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за  ОСОБА_2 право власності на 18/100 частини квартири АДРЕСА_1 .   
Встановити порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 .
Виділити  ОСОБА_1 житлову кімнату площею 17,1 кв.м. з балконом та житлову кімнату площею 12,3 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .
Виділити  ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,2 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .
Залишити у спільному користуванні  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кухню площею 7,7 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., коридор площею 14,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .  
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.        
Стягнути з  ОСОБА_2 , проживаючої по  АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по  АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 8 559 (вісім тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень, 33 копійки та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 375 (двадцять дві тисячі триста сімдесят п`ять) гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.