УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 682/1253/20
Провадження № 22-ц/4820/548/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М., 
                секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю сторін та їх представників, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну та визначення місця проживання дитини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчий комітет Славутської міської ради Хмельницької області, Славутський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Хмельницький), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Зеленської В.І. від 03 лютого 2021 року.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_2 , вказував, що він та відповідачка є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року, яке набрало законної сили 16.08.2017 року, місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 визначено з матір`ю - ОСОБА_2 .
На час ухвалення рішення суду і на цей час неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком - ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , оскільки не бажає і відмовляється проживати з матір`ю. Позивач має достатній дохід для належного утримання неповнолітньої дочки, в тому числі для її належного розвитку та навчання. Відповідачка не цікавиться життям та розвитком ОСОБА_3 , не відвідує батьківські збори, не турбується про її життя, не бере участі у вихованні та в забезпеченні її життєвих потреб, не спілкується з дочкою. 
За результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 потерпала від ряду психотравмуючих чинників, які вона пов`язує зі своєю матір`ю. Дочка має тісну, надійну прив`язаність та прихильність до батька, який є її опорою і якого вона чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки, уникаючи прив`язаності до матері.
З досягненням 10-річного віку донька має право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, й щодо свого місця проживання.
Тому позивач просив змінити та визначити місце проживання його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Славутського міськрайонного від 03 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну та визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне та задовольнити його позов. На його думку, суд не взяв до уваги, що рішення суду про визначення місця проживання доньки з матір`ю неможливо виконати через небажання самої доньки проживати з матір`ю, а не з будь-яких інших причин. Таку ж позицію донька ОСОБА_3 висловила і під час з`ясування її думки щодо визначення її місця проживання, вказала, що бажає проживати з татом, а маму не любить, оскільки вона її ображає. Донька має тісну, надійну прив`язаність та позитивну прихильність до батька, який є її опорним об`єктом і якого вона пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки та уникає матір. ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини, не турбується про її життя, здоров`ям, не цікавиться її розвитком, не спілкується, про що свідчать довідки закладів освіти. Суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Славутської міської ради від 10.11.2020 року. На його думку, виконання судового рішення, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, призведе до погіршення становища дитини, її психологічного стану, що суперечить ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 3 Конвенції про права дитини. Судом також не взято до уваги, що він як батько не заперечує щодо участі у вихованні доньки ОСОБА_2 .
У відзиві виконавчий комітет Славутської міської ради підтримав поданий письмовий висновок щодо доцільності визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 з врахуванням думки дитини ОСОБА_3 . При цьому служба у справах дітей не володіє інформацією про негативну поведінку матері чи її негативний вплив на доньку ОСОБА_3 . Апелянт не дає можливості матері спілкуватися з дочкою, з початку 2020 року ОСОБА_1 перевів малолітню доньку на домашню форму навчання з тим, щоб у матері не було можливості побачити дитину. Дитина перебуває під постійним батьківським контролем і не виявила бажання проживати разом з матір`ю ОСОБА_2 .
В засідання апеляційного суду апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.
Відповідачка та її представник просили відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16.08.2017 року, визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №682/966/17 рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16.08.2017 року залишено без змін; поновлено виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року. 
Рішення Славутського міськрайонного від 12.07.2017 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю з часу набрання ним законної сили досі не виконане - донька сторін з 2017 року продовжує проживати з батьком ОСОБА_1 .
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.02.2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08.05.2018 року, позов задоволено. Судом відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_1 та передано матері ОСОБА_2 .
Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №682/2778/17 рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26.02.2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 08.05.2018 року скасовано та ухвалене у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради, про відібрання малолітньої дитини відмовлено. Верховний суд виходив з того, що відібрання дитини має бути здійснене під час виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, окремо це правове питання вирішенню не підлягає.
11.01.2020 року постановою старшого державного виконавця Славутського міськрайонного ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрите виконавче провадження №60954866 на підставі виконавчого листа №682/966/17, виданого на виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Згідно пояснень державного виконавця в судовому засіданні боржник ОСОБА_1 дитину не віддає, чинить перешкоди у виконанні судового рішення.
Відповідно до довідки Славутського НВК «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів, ліцей «Успіх» №01-21/190 від 07.05.2018 року ОСОБА_3 навчалася у цьому навчальному закладі в 2-Б класі. Батько ОСОБА_1 належно забезпечує виховання і навчання дитини. Мати ОСОБА_2 батьківські збори не відвідує, до школи дитину не приводить.
За змістом довідки Славутського НВК «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів, ліцей «Успіх» від 09.04.2020 року №01-21/190 за заявою батька ОСОБА_3 переведена з 13.01.2020 року на сімейну (домашню) форму здобуття освіти. Батько ОСОБА_1 відвідував заклад, батьківські збори, цікавився організацією освітнього процесу. Мати ОСОБА_2 відвідувала заклад періодично, цікавилася успіхами дитини, батьківські збори не відвідувала.
На початку 2020 року позивач без згоди матері, яка не позбавлена батьківських прав і має право брати участь у вихованні дитини, перевів доньку на домашнє навчання, а згодом забрав з навчального закладу в м. Славута, де дитина постійно проживає, має друзів та коло спілкування, і перевів на навчання в Улашівський НВК, посилаючись на те, що відповідачка приходить в школу побачитися з дитиною і на цьому ґрунті виник конфлікт з вчителями.
Згідно висновку фахівця - практичного психолога, кандидата психологічних наук ОСОБА_7 від 27.01.2020 року щодо психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 - малолітня ОСОБА_3 потерпала від ряду психотравмівних чинників, які вона пов`язує зі своєю матір`ю, зокрема, прояви з боку матері психологічного і фізичного насильства, недбалого ставлення до життєво важливих потреб дитини, які забезпечують відчуття базової безпеки, повноцінний, здоровий особистісний розвиток. 
Вироком Славутського міськрайонного суду від 15.12.2017 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 125 КК України - за фактом заподіяння ним відповідачці ОСОБА_2 02.03.2017 року у присутності їхньої дитини тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що потягли короткочасний розлад здоров`я, з метою видворення її із квартири, де вони разом проживали.
Постановою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 жовтня 2018 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, і застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно з постановою суду ОСОБА_1 03.09.2018 року в м.Славута на території школи-ліцею «Успіх» № 9 допустив дрібне хуліганство - на урочистій лінійці висловлювався нецензурною лайкою в адресу ОСОБА_2 , чим порушив громадський порядок та спокій громадян.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Славутської міської ради як органу опіки та піклування від 10.11.2020 року, зважаючи на думку малолітньої ОСОБА_3 , визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 
Малолітня ОСОБА_3 в суді пояснила, що не бажає жити разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 , не бажає налагоджувати з нею стосунки. Вважає, що матір її залишила. Пояснила, що хоче проживати з батьком, він до неї добре ставиться, купує їй всі необхідні речі. 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач зловживає своїми батьківськими правами, самовільно  змінив місце проживання дитини,  чинить перешкоди у виконанні  рішення суду про визначення місця проживання  дитини з матір`ю,  яке  досі залишається невиконаним. За відсутності виключних обставин,  за яких донька не може бути передана для проживання разом з матір`ю, думка  дитини щодо проживання з батьком не є абсолютною для суду, і таке рішення не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Доводи апеляційної скарги  про помилковість цих висновків суду є безпідставними.
Так, згідно з ч.ч. 8-9 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
За ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже потім права батьків.
Суд першої інстанції правильно встановив, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. Це рішення набрало законної сили 16.08.2017 року, оскільки залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16.08.2017 року та постановою Верховного Суду від 23.05.2018 року як законне та обґрунтоване.
Про наявність цього судового рішення позивач ОСОБА_1 обізнаний, проте, будучи боржником у виконавчому провадженні, досі не виконав це рішення суду і продовжує самовільно утримувати доньку у себе. 
В свою чергу ОСОБА_1 не вказував як на підставу позову і не доводив відповідно до ч.2 ст. 161 СК України, що відповідачка не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, а відтак дитина не може бути їй передана. 
Як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на досягнення малолітньою донькою сторін ОСОБА_3 10-річного віку та висловлену нею незгоду проживати разом з матір`ю, а бажання жити разом з ним, батьком. 
Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Суд першої інстанції правильно констатував, що згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна і не може бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. 
Оцінюючи думку дитини, слід брати до уваги, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, які могли спричинити формування саме такого бажання у дитини. 
Думка дитини щодо її бажання проживати з батьком є непереконливою з огляду на тривалий час проживання з батьком, обмеження спілкування з матір`ю (фактична ізоляція дитини від матері шляхом переведення на домашню форму навчання ) та конфлікт між батьками щодо визначення місця проживання доньки.
Отже, саме лише висловлене бажання дитини проживати з батьком не може бути підставою для визначення її місця проживання з батьком, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, слід ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам, кожному конкретно взятому та у сукупності. 
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №400/829/17, від 23.05.2018 року у справі №682/966/17, від 20.03.2019 року у справі №363/3907/16-ц, від 27.01.2021 року у справі № 727/3856/18. 
Суд першої інстанції при вирішенні спору, оцінивши усі докази окремо та взаємний зв`язок їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що батько  ОСОБА_1  чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з дитиною, що  підтверджується поясненнями представників органу опіки та піклування та державного виконавця в суді першої інстанції. 
Наведене підтверджується також  матеріалами справи - зокрема, позивач ОСОБА_1  без згоди матері перевів дитину на домашнє навчання без достатніх  для цього об`єктивних підстав. Зазначене суперечить найкращим інтересам дитини, її розумовому, духовному, соціальному розвитку з своїми ровесниками у навчальному закладі, перешкоджає її соціалізації та  зв`язку з іншими людьми і навколишнім світом.
Це цілком спростовує посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини, оскільки саме він створює умови, за яких відповідачка не має змоги спілкуватися з дитиною та брати участь у її житті.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 вчиняла усі можливі дії, щоб повернути доньку та спілкуватися з нею. Зокрема, зверталася з позовами в суд про визначення місця проживання дитини з нею, з позовом про відібрання малолітньої дитини, зверталася до державного виконавця щодо виконання рішення суду шляхом примусового відібрання дитини, брала участь в засіданнях комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Славутської міської ради, відвідувала доньку в школі.
Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. 
Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, неповага до закону, сімейних цінностей, суспільних правил поведінки, вчинення кримінальних та адміністративних правопорушень.
Зміст постанови Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 29.10.2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП України, вироку Славутського міськрайонного суду від 15.12.2017 року про визнання винним ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 125 КК України (за фактом заподіяння у присутності дитини відповідачці ОСОБА_2 02.03.2017 року тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що потягли короткочасний розлад здоров`я) цілком свідчить про те, що батько дитини в її присутності принижує та ображає її матір, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та якнайкращому вихованні дитини, психоемоційному розвитку дитини. 
Апелянт не навів в апеляційній скарзі тих виключних обставин, за яких спільна донька сторін не може бути передана матері, як визначено судовим рішенням, та які обставини змінилися з часу ухвалення цього судового рішення.
Суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до ч.6 ст. 19 СК України, не погодився з висновком виконкому Славутської міської ради як органу опіки та піклування, який є суперечливим за змістом та фактично не містить мотивів, чому таке рішення якнайкраще відповідатиме інтересам дитини.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок фахівця- практичного психолога ОСОБА_7 про те, що малолітня ОСОБА_3 потерпала від ряду психотравмівних чинників, які вона пов`язує зі своєю матір`ю, оскільки цей висновок не підтверджено жодними об`єктивними доказами, а складений лише зі слів дитини. 
Суд першої інстанції дійсно помилково послався на норми Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором, проте це не є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення, яке по суті є правильним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 квітня 2021 року.

       Судді                                                         Л.М. Грох
Р.С. Гринчук А.М. Костенко