Постанова                                                        
Іменем  України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/56/17
провадження № 61-11804св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство  «Універсал Банк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року у складі судді Леонтюк Л. К. та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позов мотивований тим, що 28 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариство «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 053-2008-1738, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, а позичальник зобов`язалась прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
В подальшому ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_2 », а пізніше - на « ОСОБА_2 ».
28 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір поруки                      № 053-2008-1738-Р/2, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року.
Позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав, надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів США. 
Однак, позичальник не виконує взяті на себе зобов`язання. Борг позичальника складає 28 908,96 доларів США.
07 листопада 2014 року позивач, у зв`язку з виникненням заборгованості позичальника, звернувся до відповідача з вимогою про виконання зобов`язань відповідно до умов договору поруки. Дана вимога не була виконана і погашення на підставі договору поруки не відбулося. 
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 908,96 доларів США, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 25 233,34 доларів США та заборгованості по відсоткам у розмірі 3 675,62 доларів США.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до ПАТ «Універсал Банк» зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки припиненим.
Зустрічний позов мотивований тим, що 28 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»,  та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 053-2008-1738, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, а позичальник зобов`язалась прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.
28 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір поруки                     № 053-2008-1738-Р/2, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року.
Унаслідок невиконання ОСОБА_3 належним чином зобов`язань за кредитним договором, банк 07 листопада 2014 року направив ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користуванням кредитними коштами, та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань.
Згідно пункту 2.4 кредитного договору, позичальник зобов`язується частково погашати заборгованість за кредитом, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, щомісячно до 10-го числа кожного місяця шляхом зарахуванням відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно пункту 2.1.3 даного договору.
Позичальник свій останній платіж сплатила 20 березня 2014 року, свій черговий платіж вона мала здійснити в останній робочий день, що передує 10 числа відповідного місяця, а тому з 10 травня 2014 року несплачена заборгованість вважається простроченою. 
Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 10 травня 2014 року) пред`явити вимоги до поручителя, натомість банк звернувся до ОСОБА_1 лише 05 травня 2015 року.
Просила визнати припиненим договір поруки № 053-2008-1738-Р/2 від 28 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк».
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції
Рішенням  Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року, позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк » до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитним договором № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року у розмірі 28 908,96 доларів США, яка складається із: - основної суми заборгованості у розмірі 25 233,34 доларів США та заборгованості по відсоткам у розмірі 3 675,62 доларів США.
Вирішено питання щодо стягнення судового збору. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1   до ПАТ «Універсал Банк » про визнання договору поруки припиненим, відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим,  що позичальник належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, забезпечених порукою,  порука не припинилася, оскільки вимогу про дострокове повне погашення кредитної заборгованості Банк пред`явив в межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
05 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_2 , у якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал банк» та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів потрібно обчислювати з моменту настання строку погашення зобов`язання. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі                                           № 1519/2-3165/1. Враховуючи, що боржник на виконання умов кредитного договору свій останній платіж сплатив 20 березня 2014 року, позивач мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основаного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 10 квітня 2014 року) пред`явити вимогу до поручителя. Кредитор подав позов через 8 місяців після спливу строку пред`явлення вимоги до поручителя. Для забезпечення виконання умов кредитного договору укладені договори поруки з двома поручителями, а саме, з ОСОБА_1 та з ОСОБА_6 . Постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі № 753/22673/17  апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 , основного боржника за кредитним договором, та ОСОБА_6 , поручителя 2, солідарно на користь ПАТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року у розмірі 25 262, 56 доларів США, з яких: 2 745,64 доларів США - прострочене тіло кредиту; 22 487,70 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 29,22 доларів США - відсотки за період з 28 травня 2008 року по 24 січня 2015 року. Крім того, стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у рівних частках з кожного на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 15 631,07 грн. Копію судового рішення представник відповідача надала до суду, який цей доказ не дослідив. Оскаржуваним судовими рішеннями з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у більшому розмірі, ніж стягнуто з позичальника. Тобто на поручителя покладено більшу відповідальність, ніж це передбачено нормами статті 553 ЦК України.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2020 року АТ «Універсал банк» подало пояснення на касаційну скаргу за підписом представника  ОСОБА_9 , у якому  просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
В обґрунтування позивач зазначає, що останній платіж позичальник сплатила 10 квітня 2014 року, а отже, за умовами кредитного договору прострочення за кредитом виникло лише з 10 червня 2014 року. Кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання і був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, а саме, з 24 січня 2015 року.  З позовом до відповідача банк звернувся у квітні 2015 року, тобто протягом шести місяців з моменту зміни строку виконання основного зобов`язання. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/56/17, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження відмовлено.
У вересні 2020 року матеріали цивільної справи № 753/56/17 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2021 року  справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 31 серпня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі                            № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 28 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 053-2008-1738, відповідно до якого, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 доларів США на строк користування до 10 травня 2028 року, а ОСОБА_3 зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 13, 45 % річних та платежі за кредитом у встановлений договором строк.
Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору здійснив видачу кредитних коштів. Позичальник своїх зобов`язання за договором належним чином не виконувала, протягом дії кредитного договору несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувала залишок заборгованості по кредиту та відсоткам за користування, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.
28 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений договір поруки № 053-2008-1738-Р/2, відповідно до якого, поручитель бере на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3 , які виникають з умов кредитного договору                              № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року.
Пунктами 1.3, 1.4, 4.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою.
Пунктом 4 та 5 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором.
Згідно пунктом 2.4 кредитного договору, забезпеченням виконання якого виступає договір поруки від 28 травня 2008 року № 035-2008-1738-Р/2, встановлено, що погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів.
Згідно із пунктом 5.2.5 кредитного договору істотним порушенням умов кредитного договору сторони домовилися вважати прострочення сплати чергового платежу за кредитом та / або процентів за користування кредитом понад двох місяців.
Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору поручитель посвідчив, що йому добре відомі усі умови кредитного договору, та він погоджується з ними.
Пунктом 5.8 договору поруки, поручитель підтвердив, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
У квітні 2014 року боржником вчинено останній платіж за договором кредиту.
З 10 травня 2014 року у боржника виникла заборгованість, а у банку право на пред`явлення вимоги до боржника та поручителя.
07 листопада 2014 року позивач у зв`язку із виникненням заборгованості у позичальника, звернувся до відповідача із вимогою про виконання зобов`язань відповідно до умов договору поруки.
Відповідач отримала письмову вимогу банку 24 листопада 2014 року.
У зазначеній вимозі банк повідомив про зміну строку виконання зобов`язання та зазначив, що у разі невиконання зобов`язання банк вважає термін повернення кредиту таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги.
Тобто з 25 січня 2015 року банк мав право на пред`явлення позову до поручителя протягом шести місяців.
До суду з даним позовом банк звернувся 06 травня 2015 року.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Відповідно до пункту 4.2. договору поруки порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою.
Згідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.
У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.
Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.
У випадку не встановлення у договорі поруки строку у вигляді дати, місяця, року, застосовується положення частина четверта 4 статті 559 ЦК України і строк, передбачений цією статтею, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові.
У пункті 1. 2 кредитного договору № 053-2008-1738 від 28 травня 2008 року  передбачена дата остаточного погашення всієї суми кредиту - 10 травня 2028 року включно.
У пункті 2.4. кредитного договору зазначено, що погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Датою погашення щомісячних платежів є останній робочій день, що передує «10» числу кожного місяця.
Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично щомісячно, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Разом із тим, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.
Суди встановили, що 24 листопада 2014 року ОСОБА_1 отримала від ПАТ «Універсал Банк»  вимогу про сплату заборгованості позичальника по кредитному договору. У зазначеній вимозі банк повідомив про зміну строку виконання зобов`язання та зазначив, що у разі невиконання зобов`язання Банк вважає термін повернення кредиту таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги.
Враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, згадані зміни настали та є обов`язковими для позивача, це зумовлювало обов`язок банка пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, визначеної у вимозі про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору. 
Таким чином, банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України щодо дострокового повернення усієї суми кредиту, чим змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 10 травня 2028 року на 25 січня 2015 року.
Враховуючи викладене, кінцевою датою припинення поруки є 25 липня 2015 року, банк звернувся до суду з цим позовом у травні 2015 року.
Водночас, суди не звернули уваги, що право вимоги до поручителя за зобов`язаннями боржника є лише щодо платежів, після настання строку виконання яких не минуло шість місяців (частина четверта статті 559 ЦК України). 
У постанові  Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 2-685/10 (провадження № 61-15324св19) зазначено, що «у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц                       (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У пунктах 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Згідно пунктів 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, належним чином не з`ясував обставини справи, не перевірив наявність підстав для припинення поруки в частині щомісячних платежів, не перевірив, за який період нараховані відсотки та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі                 № 2-685/10 (провадження № 61-15324св19)  колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.
Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року скасувати. 
Справу № 753/56/17 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. І. Крат  	
Судді: 	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар  	
 	М. М. Русинчук  	
 	М. Ю. Тітов