ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" квітня 2021 р.                                                           Справа №909/1079/20
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя                                                                     Желік М.Б.
суддів                                                                                       Орищин Г.В.
                                                                                                 Галушко Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зортекс» №1 від 16.02.2021 (вх. № 01-05/650/21 від 18.02.2021) 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.2021 (повний текст складено 07.12.2020, суддя Фанда О.М.) 
у справі №909/1079/20
за позовом: Державного міського підприємства «Івано–Франківськ-теплокомуненерго»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Зортекс»
про стягнення заборгованості в сумі 17 293 грн. 74 к., з них: 10 374 грн. 63 к. - основний борг, 6107 грн. 51 к. - пеня, 446 грн. 88 к. - інфляційні, 364 грн. 72 к. - 3% річних

ВСТАНОВИВ

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.21 у справі №909/1079/20 позов задоволено. Стягнуто із ТзОВ «Зортекс» на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» - 17 293, 74 грн., з них: 10 374,63 грн. - основний борг, 6 107,51 грн. - пеня, 446,88 грн. - інфляційні, 364,72 грн. - 3% річних та 2102 грн. - судового збору.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.2021 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір №496 про постачання теплової енергії від 01.06.2010 із 18.09.2017 та здійснити розподіл судових витрат.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 справу №909/1079/20 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Желіка М.Б., суддів Орищин Г.В., Галушко Н.А.  
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, позивачу встановлено строк на подання відзиву до 23.03.2021.
22.03.2021 від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить залишити оскаржене рішення місцевого господарського суду без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зортекс» про стягнення заборгованості в сумі 17 293 грн 74 к., з них: 10 374 грн. 63 к. - основний борг, 6107 грн. 51 к. - пеня, 446 грн. 88 к. - інфляційні, 364 грн. 72 к. - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010 щодо оплати послуг.
Ухвалюючи оскаржене рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позов слід задоволити в повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 17 293 грн. 74 к., з них: 10 374 грн. 63 к. - основний борг, 6107 грн. 51 к. - пеня, 446 грн. 88 к. - інфляційні, 364 грн. 72 к. - 3% річних.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що місцевий господарський суд під час ухвалення оскаржуваного рішення не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскарженому рішенні, не відповідають обставинам справи. 
Скаржник, вказує, що відповідно до договору про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010 виробник зобов`язався постачати теплову енергію та несе відповідальність за забезпечення об`єктів споживача енергією. 06.04.2017 відповідач отримав повідомлення позивача про необхідність здійснення повірки і прийняття приладів обліку в експлуатацію для повірки, 31.08.2017 виставлено рахунок по сплаті послуг із повірки, 18.09.2017 позивачем було здійснено повірку лічильника, відповідно до акту прийняття в експлуатацію вузла обліку теплової енергії у споживачів (юридичних осіб) встановлено лічильник Суперком №99-09-7042 та опломбовано його пломбами із відтиском ТКЕ-1. Проте, при настанні опалювального періоду ТзОВ «Зортекс» не отримувало енергію від виробника, причиною чого був витік теплоносія під тиском з-під лічильника, про що неодноразово повідомлено Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго». Лише 03.03.2020 працівники виробника в присутності представника споживача здійснили обстеження обладнання. Відповідно до акту обстеження запірна арматура була перекрита до та після лічильника та опломбовано пломбою із відтиском ТКЕ-1, а при відкритті запірної арматури розпочинався витік теплоносія під тиском з-під гайки на витратомірі лічильника. Отже, теплова енергія споживачеві не постачалась.
Не зважаючи на виявлені під час обстеження поломки та те, що ТзОВ «Зортекс» не отримувало теплової енергії від виробника, Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» не здійснило ремонт обладнання та продовжило нарахування плати за споживання енергії, окрім того, при зверненні з позовом заявлено до стягнення пеню в сумі 6104,51 грн. у розрахунку із листопада 2019 по вересень 2020 року, хоча згідно із п.5.8. договору пеня нараховується виробником протягом шести місяців, що передують моменту звернення з позовом. 
Скаржник зазначає, що відповідно до п.1.1. договору споживач зобов`язується своєчасно проводити оплату за використану енергію, проте, оскільки, ТзОВ «Зортекс» теплову енергію не використовувало у зв`язку з технічними проблемами, що виникли з вини виробника, оплата виставлених рахунків за теплопостачання не здійснювалась, внаслідок чого виникла заборгованість. Усі зобов`язання щодо оплати послуг, що виникали до виникнення поломки, відповідач сплачував вчасно. На даний момент постачання теплової енергії споживачу не здійснюється, ремонт поломок позивачем не здійснений, тому апелянт просить суд договір №496 про постачання теплової енергії від 01 червня 2010 року визнати недійсним із 18 вересня 2017 року.
До апеляційної скарги додано копію договору про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010, розрахунок заборгованості за договором №496, копію акту обстеження від 03.03.2020, копії рахунків-фактур, повідомлення про необхідність здійснення повірки від 06.04.2017, рахунок №18 від 31.08.2017 на повірку приладів, акт прийняття в експлуатацію обліку теплової енергії у споживачів (юридичних осіб).
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості подати відзив у справі під час розгляду справи в суді першої інстанції із зазначенням заперечень щодо позову, однак, таким правом не скористався, відтак доводи скаржника про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, не відповідають дійсності та не заслуговують на увагу. Окрім того, скаржник в апеляційній скарзі не навів обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Щодо доводів апеляційної скарги по суті спору позивач зазначив, що відповідно до Постанови №285 від 08.04.2014 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення» при здійсненні нарахування на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання застосовуються двоставкові тарифи. Такі тарифи складаються з річної абонентської плати (вартості обслуговування одиниці теплового навантаження об`єкта теплоспоживання), яка компенсує умовно-постійну частину тарифу, та з вартості одиниці реалізованої продукції, послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, яка компенсує умовно-змінну частину тарифу. Оскільки відповідач не споживає теплову енергію (умовно-змінна складова тарифу) і показання приладів обліку не змінюються, йому було нараховано лише умовно-постійну складову тарифу, а саме абонплату, яка складала у 2018 році 261,50 грн., в  2019 році – 262,99 грн., в 2020 році – 439,82 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та копіями рахунків фактури. Позивач звертає увагу, що відповідач систематично не виконує своє зобов`язання за договором щодо оплати наданої послуги з лютого 2018 року, а не з березня 2020 року, окрім того, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії, а не з утримання будинків, споруд, прибудинкових територій, не несе обов`язок здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж (мереж, арматури на них, приладів та обладнання, засобів обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку), тому вини позивача у непроведенні ремонтних робіт немає.
Також, з огляду на предмет спору, позивач вважає вимогу про визнання договору постачання теплової енергії недійсним безпідставною.
Колегія  суддів апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на межі перегляду справи в суді першої інстанції, визначені у статті 269 ГПК України.
Так, відповідно до ч.3 цієї статті докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
До апеляційної скарги додано ряд доказів, частина з яких (зокрема, копія договору про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010, розрахунок заборгованості за договором №496, копія акту обстеження від 03.03.2020, рахунки-фактури), міститься також в матеріалах позовної заяви. Однак, частину - повідомлення про необхідність здійснення повірки від 06.04.2017, рахунок №18 від 31.08.2017 на повірку приладів, акт прийняття в експлуатацію обліку теплової енергії у споживачів (юридичних осіб), не було подано суду першої інстанції. Апеляційна скарга не містить обґрунтувань в частині неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 08.12.2020 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачу строк подачі суду (протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня вручення цієї ухвали) відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів.
Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення №7650101201481, ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 08.12.2020 відповідач отримав 14.12.2020, таким чином, останній день встановленого судом строку на подання відзиву припав на 29.12.2020. Проте, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відзиву на позовну заяву суду не подав.
Відповідно до вимог ч.3, ч.8 ст.80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч.1 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
Враховуючи те, що докази, додані до апеляційної скарги, не були подані відповідачем до суду першої інстанції, а апеляційна скарга не містить жодного обґрунтування неможливості подання таких доказів, в колегії суддів відсутні підстави для надання оцінки вказаним доказам.
Аналогічну правову позицію щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції викладено постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17.
Окрім того, у ч.5 ст.269 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на наведену норму закону, а також враховуючи, що предметом позову під час розгляду справи в суді першої інстанції було стягнення заборгованості за договором про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010, заявлена у апеляційній скарзі вимога про визнання недійсним договору №496 про постачання теплової енергії від 01 червня 2010 року із 18 вересня 2017 року не підлягає розгляду під час перегляду рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.21 у справі №909/1079/20.
Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апелянт не позбавлений права звернутись до господарського суду із позовом про визнання договору недійсним в якості самостійної позовної вимоги.
Матеріалами справи підтверджуються наступні фактичні обставини спору.
01 червня 2010 року між Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (виробник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зортекс» (споживач) укладено договір про постачання теплової енергії №496, відповідно до умов якого виробник зобов`язався постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язувався своєчасно проводити оплату за використану енергії за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором.
Відповідно до п.п. 2.2.-2.4. договору плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення»; вартість 1 Гкал. теплової енергії на момент укладення договору становить 579,98 грн., відпуск теплової енергії здійснюється відповідно до чинних тарифів протягом періоду надання послуг; вартість 1 Гкал. є динамічною та може змінюватись виробником в односторонньому порядку без попереднього узгодження зі споживачем; зміни вартості 1 Гкал. будуть зазначені в рахунку-фактурі за період, в якому вони відбулися.
Відповідно до п.3.1. договору споживач серед іншого має право на отримання вчасно та відповідної якості послуг згідно із законодавством та умовами договору (пп.3.1.3.), зменшення розміру плати в разі надання послуг не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання (пп..3.1.4.), перевірку кількісних та якісних показників надання послуг у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України (пп.3.1.5). Відповідно до п.3.2. договору споживач серед іншого зобов`язується виконувати умови та порядок оплат спожитої енергії в обсягах і терміни, які передбачені договором (пп.3.2.2.), щорічно в міжопалювальний період проводити підготовку власного господарства та отримувати з виробником підписання акту про готовність до опалювального періоду (п.3.2.214), забезпечити збереження власних приладів в справному стані, ремонтувати їх та отримувати акт про готовність своїх приладів обліку до опалювального періоду від виробника (пп.3.2.16).
Обов`язком виробника є забезпечувати постачання енергії споживачу в обсягах згідно з договором (пп.4.2.1. договору). 
Відповідно до п.5.1. договору облік споживання енергії проводиться виключно за приладами. Розрахунковий метод застосовується тільки при тимчасовому підключенні терміном до 6 місяців.
Відповідно до п.5.5 договору при відсутності приладів або виході їх з ладу кількість енергії, що відпущена споживачеві визначається виробником, як виняток, розрахунковим способом (згідно з тепловими навантаженнями).
Відповідно до п.5.6. договору розрахунки за енергію, що споживається проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів.
Згідно із п.5.8 договору, оплата послуг здійснюється споживачем на підставі виставлених виробником рахунків-фактури та в розмірі суми, вказаної в цих рахунках з платежів поточного розрахункового періоду в 5-денний термін після дати одержання рахунку фактури. У випадку несплати платіжних документів в терміни, обумовлені договором сторони керуються договірними зобов`язаннями та вимогами Правил в частині припинення подачі енергії, а на невиконане зобов`язання нараховується пеня в розмірі 1% за кожний день прострочення до фактичної оплати. Пеня нараховується виробником протягом шести місяців, що передують зверненню з позовом. 
Із долучених до матеріалів справи копій рахунків-фактур вбачається, що показник кількості теплової енергії є незмінним і становить 0,0106, виробник нараховував споживачу оплату за послуги теплопостачання в розмірі встановленої місячної плати за одиницю приєднаного теплового навантаження, яка складала у 2018 році – 261,50 грн., в  2019 році – 262,99 грн., в 2020 році – 439,82 грн.
Матеріали справи містять також докази щомісячного надсилання рахунків-фактур відповідачу. 
Відповідно до акту обстеження від 03.03.2020, складеного працівниками позивача, до акту обстеження приміщення ТзОВ «Зортекс» за адресою вул.Галицька, 24 кв.19, приміщення опалюється від централізованого опалення, в приміщення змонтовано лічильник теплової енергії Суперком-01 №99-09-7042, з-під накладної гайки на витратомірі лічильника при відкритті запірної арматури розпочинається витік теплоносія під тиском, індикація тепла на дисплеї лічильника відсутня, прилади опалення в приміщенні не прогріті, запірна арматура перекрита до та після лічильника та опломбовано пломбою із відтиском ТКЕ-1.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не заперечує тієї обставини, що теплопостачання до приміщення відповідача не здійснювалось внаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж, а плата за послуги була нарахована в розмірі умовно-постійної частини двоставкового тарифу – абонплати.
Відповідач не заперечує тієї обставини, що отримані рахунки-фактури не оплачував, вважаючи, що постачання теплової енергії виробником не здійснюється з його вини, внаслідок чого утворилась заборгованість.
14.05.2020 ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до ТзОВ «Зортекс» з претензією №15П-2/20 про сплату коштів в сумі 7  735,71 грн. на розрахунковий рахунок підприємства.
27.10.2020 підприємство повторно звернулось до ТзОВ «Зортекс» з претензією №56П-2/20 з вимогою сплатити кошти в сумі 9  934,81 грн. на розрахунковий рахунок підприємства.
Cтаном на момент звернення з позовом до суду основна заборгованість по договору про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010 складала 10  374,63 грн. за період з 01.02.2018 по 01.11.2020. Крім того, при зверненні з позовом позивач заявив до стягнення пеню в сумі 6  107,51 грн., інфляційні збитки в сумі 446,88 грн. та 3% річних в сумі 364,72 грн.
Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
В силу положень ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).
В порушення вказаного договору відповідач оплату послуг за поставку теплової енергії згідно долучених до матеріалів справи рахунків-фактур не здійснив.
Згідно з ч. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо відсутності обов`язку з оплати послуг постачання теплової енергії оскільки теплова енергія споживачеві не постачалась з вини виробника з огляду на те, що відповідно до умов договору споживач взяв на себе обов`язок щорічно в міжопалювальний період проводити підготовку власного господарства та отримувати з виробником підписання акту про готовність до опалювального періоду (п.3.2.14 договору), забезпечити збереження власних приладів в справному стані, ремонтувати їх та отримувати акт про готовність своїх приладів обліку до опалювального періоду від виробника (пп.3.2.16 договору). 
У відповідності із п.2.2. договору відпуск теплової енергії здійснюється відповідно до чинних тарифів протягом періоду надання послуг, відповідно до п.5.6. договору розрахунки за енергію, що споживається проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів.
У п.1.4. Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 24.03.2016 №377, чинного на період спірних правовідносин, визначено, що двоставковий тариф - це грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної); умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію – це абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз решти планованих економічно обґрунтованих витрат, що включаються до повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії з урахуванням планованого прибутку, яка встановлюється НКРЕКП без урахування податку на додану вартість.
Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 09.06.2016 №943 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ДМКП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із змінами, внесеними згідно з Постановою НКРЕКП №238 від 27.02.2018, виробнику встановлено умовно-змінну частину двоставкового тарифу на теплову енергію - 909,24 грн/Гкал (без ПДВ) та умовно-постійну частину двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) - 20509,57 грн/Гкал/год (без ПДВ). У рахунках-фактурах за 2018 рік зазначено: тариф – 24669,50 грн., сума – 261,50 грн., в тому числі ПДВ – 43,58 грн.
Відповідно до Постанови НКРЕКП від 10.12.2018 №1706 умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) становить 20626,94 грн/Гкал/год (без ПДВ). У рахунках-фактурах за 2019 рік зазначено: тариф – 24810,50 грн., сума – 262,99 грн., в тому числі ПДВ – 43,83 грн.
Відповідно до Постанови НКРЕКП від 14.01.2020 №79 умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію (місячна плата за одиницю приєднаного теплового навантаження) становить 37970,39 грн/Гкал/год (без ПДВ). У рахунках-фактурах за 2020 рік зазначено: тариф – 43131,64 грн., сума – 457,20 грн., в тому числі ПДВ – 76,20 грн.
Таким чином, відповідачу за спірний період було нараховано місячну плату за одиницю приєднаного теплового навантаження (або абонентську плату) за обслуговування за договором про постачання теплової енергії №496 від 01.06.2010 за період з 01.02.2018 по 01.11.2020  на загальну суму 10  374,63 грн.
Обґрунтованість вказаної суми основної заборгованості підтверджена матеріалами справи, відтак колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають до задоволення.
Згідно із п.5.8 договору, оплата послуг здійснюється споживачем на підставі виставлених виробником рахунків-фактури та в розмірі суми, вказаної в них рахунках з платежів поточного розрахункового періоду в 5-денний термін після дати одержання рахунку фактури. У випадку несплати платіжних документів в терміни, обумовлені договором сторони керуються договірними зобов`язаннями та вимогами Правил в частині припинення подачі енергії, а на невиконане зобов`язання нараховується пеня в розмірі 1% за кожний день прострочення до фактичної оплати. Пеня нараховується виробником протягом шести місяців, що передують зверненню з позовом. 
Позивач звернувся до господарського суду у грудні 2020 року.
Як вбачається із розрахунку сум пені, доданого до позовної заяви, пеню було нараховано позивачем на суми боргу за листопад 2019 року, грудень 2019 року, січень 2020 року, лютий 2020 року, березень 2020 року – за 184 дні (що відповідає шестимісячному терміну з урахуванням кількості днів у кожному місяці), на суму боргу за квітень 2020 року – за 183 дні, на суму боргу за травень 2020 року – за 153 дні, за червень 2020 року – за 122 дні, на суму боргу за липень 2020 року – за 91 день, на суму боргу за серпень 2020 за 61  день, на суму боргу за вересень 2020 року – за 30 днів. 
Відтак, безпідставними є доводи апелянта про те, що пеню нараховано за період, що перевищує шість місяців, що передують зверненню з позовом.
Згідно із п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України, передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п.п.1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до поданого позивачем розрахунку, за прострочення виконання грошового зобов`язання, нараховано відповідачу пеню в сумі 6  107, 51 грн.
Апеляційний суд, провівши перерахунок вказаних позивачем сум пені, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлену до стягнення суму пені нараховано правильно, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Апеляційна скарга не містить доводів в частині правильності нарахування стягнутих оскарженим рішенням сум 3% річних та інфляційного збільшення боргу.
        Відповідно до частин 1, 2, 4, 5  статті 236 ГПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.
Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Зортекс» №1 від 16.02.2021 (вх. № 01-05/650/21 від 18.02.2021) - відмовити.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 02.02.2021 у справі №909/1079/20 – залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя                                                  Желік М.Б. 
                   
                       суддя                                                  Галушко Н.А.

                                        суддя                                                            Орищин Г.В.