У х в а л а  
 
09 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 497/880/18
провадження № 61-4725 ск 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,  
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Волинській області, та до управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, про стягнення коштів з державного бюджету,
 
В с т а н о в и в:
 
У   травні 2018 року представник   ОСОБА_1 -   ОСОБА_2 звернувся в Болградський районний суд Одеської областіз позовом до держави Україна в особі державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області), управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської областіпро стягнення коштів з державного бюджету.
Позов обгрунтований тим, що постановою головного державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ, за виконавчим листом № 2-335/11, що був виданий 11 жовтня 2011 року, було відкрито виконавче провадження щодо стягнення на користь позивача ОСОБА_1 64 484,55 грн. за рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 27 жовтня 2011 року по справі №2-335/11, з наданням боржнику ПАТ «Західінкомбанк» строку на добровільне виконання судового рішення до 03 квітня 2012 року. Проте, листом від 22 липня 2016 року за № 04-34/4026 відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області позивачу було надіслано копію постанови про закінчення виконавчого провадження  від 26 січня 2015 року № 31947007. З метою захисту своїх порушених прав він звернувся із позовом до Болградського районного суду Одеської області, який своїм рішенням від 22 серпня 2017 року задовольнив позовні вимоги                   ОСОБА_1 до ПАТ «Західінкомбанк» та стягнув 275 077,03 грн на користь позивача за невиконання рішення Приморського районного суду             м. Одеса від 27 жовтня 2011 року по справі №2-335/11 з 27 березня                  2012 року по 26 липня 2017 року. Оскільки, відділом примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області рішення суду в черговий раз виконано не було, що вбачається з повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання, він  змушений знову звертатись до суду.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15 січня             2019 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі; стягнуто з державного бюджету на користь позивача грошові кошти в розмірі                         64 484,55 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає у невиконанні рішення Приморського районного суду  м. Одеса від 27 жовтня 2011 року у справі №2-335/11; стягнуто з державного бюджету на користь позивача грошові кошти в розмірі 275 077,03 грн., в якості відшкодування шкоди, завданої діями/бездіяльністю органу державної влади, що полягає у невиконанні рішення Болградського районного суду Одеської області від                                       22 серпня 2017 року у цивільній справі № 497/948/17, загальна сума, що підлягає стягненню, складає 339 561,58 грн; зобов`язано державну казначейську службу України, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, стягнути з Держави Україна, в особі державної виконавчої служби України, шляхом безспірного списання коштів з відповідного рахунку державного бюджету України, відкритого в установленому порядку в державній казначейській службі України, по коду програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504030 згідно додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на рахунок стягувача                  ОСОБА_1 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника державної казначейської служби України задоволено, рішення Болградського районного суду Одеської області                від 15 січня 2019 року скасовано; ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, органу Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Волинській області, Управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, про стягнення коштів з державного бюджету.
У березні 2021 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року.
 
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року, а рішення Болградського районного суду Одеської області від 15 січня 2019 року залишити в силі.
 
Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;       в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на       01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня   2021 року становить 2 270,00 грн.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.
 
Як убачається з матеріалів касаційного провадження, ціна позову в                  даній справі складає 339 561,58 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270,00*250=567 500,00 грн).
 
Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.
 
Крім того, касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами «а-г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вона не містить посилань на постанови Верховного Суду та інформацію щодо застосування якої саме норми права і правового висновку не враховано апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні. 
 
Разом із цим, наведені заявником у його касаційній скарзі інші аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами апеляційної інстанцій.
 
Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження у даній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У х в а л и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною                 скаргою  ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Волинській області, та до управління Державної казначейської служби України у Луцькому районі Волинської області, про стягнення коштів з державного бюджету .
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук