Номер провадження: 22-ц/813/5302/21 
Номер справи місцевого суду: 520/10030/18
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С., 
за участі секретаря – Чепрас А.І.

з участю: представника комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області»і представника Каланжова В.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області» (правонаступник комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня») на рішення Саратського районного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року (одноособово суддя Бучацька А.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області» (правонаступник комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня»), треті особи: комунальний заклад "Саратський районний ЦПСМД", Саратська районна рада Одеської області, Саратська районна державна адміністрація Одеської області, Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області, про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації втрати частини заробітної плати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
06.07.2018 року ОСОБА_2  звернувся із позовом до  комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області» (правонаступник КЗ "Саратська центральна районна лікарня", далі-КЗ «СЦРЛ» і далі-КП «СЦРЛ») про стягнення: компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 45 396,65 гривень; компенсації втрати частини заробітної плати (за невикористані дні щорічної відпустки) відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у розмірі 63 436,37 гривень; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 245 851,44 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
01.08.1984 року ОСОБА_2  був прийнятий на роботу до КП «СЦРЛ» на посаду лікаря-терапевта Кулевчанської дільничної лікарні. 31.10.2013 року його звільнено з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із переведенням до КЗ "Саратський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" (далі - КЗ "Саратський РЦПМСД"). Відповідно до довідки № 56 від 08.07.2015 року, виданої КЗ "СЦРЛ", станом на 31.10.2013 року ОСОБА_2 мав 300 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. При звільнені позивач виявив бажання, щоб грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток була перерахована на рахунок КЗ "Саратський РЦПМСД". Адміністрація КЗ «СЦРЛ» запевнила ОСОБА_2 , що усі необхідні процедури, пов`язані із перерахуванням грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки будуть виконані, однак перерахунок коштів так і не здійснила.
08.05.2015 року і 27.03.2017 року ОСОБА_2 звертався із заявами до КЗ «СЦРЛ» про виплату компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням інфляційних втрат за весь період порушення. 03.06.2015 року і 06.04.2017 року відповідач повідомив ОСОБА_2 про відмову у виплаті компенсації за невикористані відпустки.
Посилаючись на те, що відповідач КЗ «СЦРЛ», як роботодавець, порушив його трудові права в частині виплати компенсації за невикористані дні відпустки, позивач просив про задоволення позову.
Позовну заяву  ОСОБА_2  подав до Київського районного суду м. Одеси.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.08.2018 року позовна заява, у порядку п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, передана на розгляд до Саратського районного суду Одеської області.
Ухвалою Саратського районного суду від 20.09.2018 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25.10.2018 року, у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_2 , до участі у справі залучений його правонаступник  ОСОБА_1 . Крім того, до участі у справі, в якості третіх  осіб, які не заявляють  самостійних  вимог  щодо предмета  спору, залучений КЗ "Саратський  РЦПСМД", Саратська района рада Одеської області (далі-Саратська районна рада), Саратська районна державна адміністрація Одеської області (далі-Саратська РДА). 
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 30.11.2018 року, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє  самостійних  вимог  щодо предмета  спору залучена Кулевчанська сільська рада Саратського району Одеської області (далі-Кулевчанська Сільрада). 
В судовому засіданні 18-19.04.2019 року позивач і його представник позов підтримали і просили про його задоволення, представник відповідача КП «СЦРЛ» позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представники третіх осіб: Саратської РДА і Саратської районної ради заперечували проти позову. Представники  КЗ "Саратський РЦПМСД" і Кулевчанської  Сільради не приймали участі у судовому засіданні.
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 19.04.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з КЗ «СЦРЛ» на користь позивача компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 45 396, 65 гривень, компенсацію втрати частини заробітної плати за невикористані дні щорічної відпустки відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у розмірі 63 436,37 гривень і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 396,65 гривень. З КЗ «СЦРЛ» на користь держави суд стягнув судовий збір у розмірі 1 542,30 гривень. 
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Відповідач КЗ «СЦРЛ» не погодився із рішенням суду від 19.04.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника КЗ «СЦРЛ» зазначає:
17.08.2018 року помер позивач ОСОБА_2 , позовна заява підписана його представником, повноваження якого закінчилися 17.08.2018 року. На час відкриття провадження суду і відповідачу не було відомо про смерть позивача. У підготовче судове засідання 30.11.2018 року представник Саратської РДА надала письмове клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки він поданий та підписаний представником позивача, повноваження якого припинилися у зв`язку зі смертю позивача і до відкриття провадження у справі. Суд відкрив провадження в справі, всупереч вимог п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, без сплати судового збору (постанова Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16). Позивач не здійснив досудовий порядок врегулювання спору, як передбачено п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.
Відхилення доводів відповідача суд мотивував посиланням на ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України (в редакції на час розгляду спору). Судне звернув увагу на те, що в період коли нарахування заробітної плати та відпусток позивачу здійснювала Кулевчанська Сільрада, з 01.01.2002 року по грудень 2010 року включно діяла інша редакція цієї частини ст. 24 КЗпП України, яка змінена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12. 2014 року № 77-УІІІ.
На період дії Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 № 2542-ІІІ (з 01.01.2002 року по 01.01.2011 року) Кулевчанська Сільрада утримувала за рахунок коштів сільського бюджету Кулевчанську дільнічну лікарню, у т.ч. здійснювала нарахування та оплату праці і відпусток позивачу, а також забезпечувала умови праці позивачу. З 01.01.2011 року, відповідно до п.3 ст.89 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-УІ Кулевчанська дільнічна лікарня почала утримуватися за рахунок коштів Саратського районного бюджету. На виконання вимог Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-УІ, районна рада своїм рішенням від 11.02.2011 року № 42-УІ прийняла майновий комплекс Кулевчанської сільської дільничної лікарні до спільної власності територіальних громад сіл, селища Саратського району та передала в оперативне управління відповідачу.
Отже, в період з 01.01.2002 року по 31.12.2010 року відповідач не міг нараховувати та оплачувати заробітну плату і відпускні позивачу, а також забезпечувати умови праці з наступних підстав: згідно ст. 88 Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 № 2542-ІІІ (діяв з 01.01.2002 року по 01.01.2011 року) Кулевчанська дільнична лікарня могла утримуватися тільки з Кулевчанського сільського бюджету; ст. 119 БК України від 21.06.2001 № 2542-ІІІ (діяв з 01.01.2002 року по 01.01.2011 року) встановлена відповідальність за нецільове використання бюджетних коштів, що виділені з районного бюджету Саратського району на утримання відповідача; майновий комплекс Кулевчанської дільнічної лікарні перебував у власності територіальної громади с. Кулевча, інтереси якої представляє Кулевчанська Сільрада. 
В матеріалах цивільної справи № 513/1136/15, що оглядалася судом, є облікові картки на позивача, надані ОСОБА_3 , а в матеріалах цивільної справи № 520/10030/18 є індивідуальні відомості про застраховану особу на позивача, які підтверджують, що Кулевчанська Сільрада з 01.01.2002 року по 31.12.2010 року нараховувала та сплачувала позивачу заробітну плату та відпускні.
Суд не надав оцінки обліковим карткам на позивача, що надані Кулевчанською Сільрадою та індивідуальним відомостям про застраховану особу на позивача, не мотивував їх відхилення, що є порушенням ст. 89 ЦПК України.
Суд безпідставно не прийняв до уваги наказ відповідача № 238 від 29.12.2015 року "Про внесення змін до наказів про відпустки", яким змінені періоди надання щорічних відпусток позивачу, мотивуючи тим, що він не містить жодного обґрунтування та підстав його видання, був виданий майже через два роки після звільнення позивача та позивач не був ознайомлений з цим наказом. Мотиви суду суперечать вимогам ч.1 ст.78 ЦПК України, оскільки законодавець визначив підставою відхилення доказу порушення порядку його одержання, а не порушення порядку його прийняття чи доведення до кола осіб.
Суд не взяв до уваги положення ч. 3 ст. 24 КЗпП України (в редакції на 01.01.2002 року) і безпідставно вважає, що в період з 01.01.2002 року по 31.12.2010 року позивач не перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 , незважаючи на те, що в матеріалах справи № 513/1136/15 та № 520/10030/18 є докази, що Кулевчанська Сільрада оплачувала позивачу заробітну плату та відпуски, забезпечувала йому умови праці.
Суд безпідставно не прийняв до уваги твердження відповідача, що КЗ "Саратський РЦПСМД" був зобов`язаний відшкодувати позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки. Наказом відповідача № 1052 від 31.10.2013 року позивач був звільнений з 31.10.2013 року, у зв`язку з переведенням у КЗ «Саратський РЦПСМД», на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, за заявою позивача.
Відомості у цивільній справі № 513/1136/15ц і у довідці № 56 від 08.07.2015 р. спростовані іншими довідками, що є в матеріалах справи, основна кількість календарних днів невикористаної відпустки припадає на період, коли позивач отримував заробітну плату у Кулевчанській Сільраді. Наказом КЗ «Саратський РЦ ПМСД» № 142-к від 11.08.2014 року підтверджено, що позивач скористався правом використати невідбуті за попереднім місцем роботи відпустки у закладі до якого його перевели, частково відбувши таку відпустку, за період роботи з 01.08.2013-31.10.2013 року, а з 31.10.2013 року позивач перебував у трудових відносинах з КЗ «Саратський РЦ ПМСД». Тому позивач мав право використати 59 днів щорічної відпустки за періоди з 1997-1999 роки, з 2011-2013 роки в КЗ «Саратський РЦ ПМСД», в якому він працював до 2016 року.
Відхиляючи твердження відповідача, суд не звернув уваги на те, що КЗ "Саратський РЦПСМД" надав позивачу 8 календарних днів невикористаної відпустки, що підтверджує те, що КЗ "Саратський РЦПСМД" прийняв на себе зобов`язання надавати позивачу невикористані дні відпустки за період роботи.
Позивач і його правонаступник не підтвердили належними та допустимими доказами факт відмови у наданні щорічної відпустки позивачу не з його вини та факту перешкоджання роботодавцем у їх наданні, враховуючи, що він займав керівну посаду, і, можливо умисно, не використовував відпустки з метою заміни її на грошову компенсацію.
Суд вважає посилання відповідача та третіх осіб на те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду безпідставними із посиланням на ч. 3 ст. 233 КЗпП. За змістом приписів статей 94,116,117 КЗпП України та статей 1,2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати (постанова ВС від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16). Зважаючи на те, що середній заробіток не входить до структури заробітної плати, а про порушення свого права позивач знав з 2015 році (коли вперше звернувся до суду з цією вимогою, справа № 513/1136/15-ц), позивач пропустив строк заявления цієї вимоги. Посилаючись на ст. ст. 2, 34 Закону України «Про оплату праці», суд необґрунтовано дійшов до висновку, що відшкодування, передбачене ч.2 ст.117 КЗпП, є компенсацією і входить до структури заробітної плати, що призвело до безпідставного відшкодування за пропущеним строком звернення до суду.
ОСОБА_1 , посилається на те що він є правонаступником ОСОБА_2 (за заповітом), але у судовому засіданні він підтвердив, що у спадкодавця є дружина, з якою він проживав, отже у справі появились нові фактичні дані, які суд не з`ясував, що є порушенням п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України.
Суд безпідставно включив до предмету спадщини відшкодування, передбачене ч.2 ст. 117 КЗоТ України. Як зазначено в постанові Верховного суду від 30.01.2019 року справа № 910/4518/16 ... середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, ...та не входить до структури заробітної плати, а відповідно до ст. 1227 ЦК України ... предметом спадкування є сума заробітної плати, а не відшкодування передбачене ст. 117 КЗоТ України.
Окрім того, ОСОБА_1 , як правонаступник, не уточнив позовні вимоги, не змінив підстави позову, як передбачено ст.49, 55, 189, 197 ЦПК України.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відзив позивача ОСОБА_1 на скаргу зазначає: 
Відповідно до п.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву, від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя, ОСОБА_2 , за попередньою усною домовленістю, уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси, в тому числі, але не виключно, під час розгляду справ у судах всіх інстанцій, з правом підпису та подання будь-яких заяв, про що і була видана довіреність від 30.10.2017 року серії НМТ № 548231. 06.08.2018 року, за погодженням із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 особисто підписав та надав через канцелярію Київського районного суду м. Одеси позовну заяву. На час подачі позовної заяви ОСОБА_4 був повноважним представником ОСОБА_2 , довіреність від 30.10.2017 року не була відкликана останнім. Положеннями п.3 ч.1 ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах, повноваження представника за довіреністю від 30.10.2017 року припинилися 17.08.2018 року, тобто через 11 днів з моменту звернення представника до суду із позовною заявою. Виходячи із положень ст. 257 ЦК України та тексту довіреності від 30.10.2017 року, у ОСОБА_4 були належні повноваження для подання позовної заяви в інтересах ОСОБА_2 до Київського районного суду м. Одеси, тому Саратський районний суд Одеської області не порушив норми процесуального законодавства під час відкриття провадження по справі.
Пункт 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-УІ, зі змінами та доповненнями, звільняє від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях позивачів у справах про стягнення заробітної плати. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР, зі змінами та доповненнями, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частина 3 с.2 зазначеного Закону, серед інших, у структурі заробітної плати виділяє «Інші заохочувальні та компенсаційні виплати». Під термін «заробітна плата», в розумінні статті 34 ЗУ «Про оплату праці», підпадає і компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Із позицією щодо віднесення до поняття «заробітна плата» компенсації за невикористані дні щорічної відпустки погоджується і Конституційний суд України у своєму рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013. В рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013, останній прийшов до висновку, що «....працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її витати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем...».
Таким чином, за вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та тарифів на послуги, судовий збір сплаті не підлягає.
До структури заробітної плати позивачем віднесено і відшкодування роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Положеннями ст.117 КЗпП України, на роботодавця покладена додаткова міра відповідальності за прострочення розрахунку із працівником при його звільнені, а саме - виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Положення частини 2 зазначеної статті відносять зазначені виплати до категорії «відшкодування». Чинне законодавство не містить визначення поняття «компенсація», положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2006 року № 275 визначено, що «...компенсація - відшкодування з державного бюджету додаткових витрат...». Логічним буде припущення, що відшкодування, яким є середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, є тотожнім поняттю «компенсація», а відповідно до положень ч.3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», компенсації, які провадяться понад встановлені законодавчими актами норми, є структурною частиною заробітної плати та відносяться до «Інших заохочувальних та компенсаційних виплат» у структурі заробітної плати.
Зазначена позиція наведена у ряді судових рішень: постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 року по справі № 6-139цс12 та рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013; постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.10.2018 року по справі № 910/3262/16 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.12.2018 року по справі № 234/6607/17. Таким чином, на момент подання позовної заяви існувала встановлена практика щодо звільнення від сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на правові висновки, до яких дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, зазначений висновок Верховного Суду недоцільно брати до уваги тому, що постанова набрала чинності 30.01.2019 року, а ухвала суду про відкриття провадження прийнята 20.09.2018 року, тобто на час відкриття провадження у справі суд дотримувався чинного на той час законодавства та усталеної практики щодо звільнення від сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Доказами по справі підтверджується, що ОСОБА_2 , в період з 01.08.1984 року по 31.10.2013 року працював у Кулевчанській дільничній лікарні, яка є структурним підрозділом відповідача. За період з 01.08.1997 року по 31.10.2013 року у відповідача виникла заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_2 у вигляді компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, що фінансувалась із бюджету Саратської районної ради. З 01.01.2002 року по 31.12.2010 року із бюджету Кулевчанської сільської ради ОСОБА_2 нараховувалась заробітна плата, а з 01.01.2011 року по 31.10.2013 року із бюджету Саратської районної ради, що визнано сторонами і підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу, що надав Пенсійний фонд України.
Відповідач продовжує стверджувати, що у період 2002-2010 роки роботодавцем ОСОБА_2 був не КЗ «СЦРЛ», а ОСОБА_5 . Судом досліджено довідку № 56 від 08.07.2015 року, розрахунковий лист компенсації за невикористані 300 днів відпустки при звільнені у зв`язку із переводом ОСОБА_2 , підписану головних лікарем і бухгалтером та скріплений печаткою відповідача, а також усі накази видані відповідачем у період 1997-2013 років стосовно ОСОБА_2 . Серед наказів уваги заслуговують накази про відпустки, видані у період 1997-2013 роки, оскільки вони підтвердили розрахунки невідбутих днів відпусток, тобто довідку № 56 від 08.07.2015 року та розрахунковий лист до неї. Судом ретельно досліджені докази і співставленні з обставинами, викладеними в довідці № 56 від 08.07.2015 року. Якщо брати зазначену у довідці заборгованість, яка виникла за період з 01.08.2006 по 01.08.2007 роки у розмірі 16 к/д та звірити з наказом № 24 від 19.07.2010 року, в якому бралась відпустка саме за цей період у розмірі 15 к/д, то отримуємо невідбуту відпустку саме у 16 к/д (31 к/д - 15 к/д = 16 к/д). У той ж час, у довідці зазначається, що за період з 01.08.2009 по 01.08.2010 роки існує заборгованість в 31 к/д - все вірно, оскільки в 2010 році бралась відпустка за інший період. За аналогією, невідбуті дні відпустки зазначені у довідці № 56 від 08.07.2018 року підтверджуються наказами про відпустки, що видавав відповідач. Саме ці аргументи взяті судом до уваги при встановлені факту того, що довідка № 56 від 08.07.2015 року та розрахунок суми компенсації, виданий до неї є вірними, а трудові відносини у період 2002-2010 роки існували саме між ОСОБА_2 та відповідачем. Більш того, накази повністю спростовують інші довідки, видані відповідачем після довідки № 56 від 08.07.2015 року, що містяться як в матеріалах справи № 520/10030/18, так і в матеріалах справи № 513/1136/15ц.
Наявні в матеріалах справ № 520/10030/18 року та № 513/1136/15 відомості і докази додатково підтверджують, що впродовж усього періоду заборгованості (1997-2013 рік) трудові відносини існували лише між позивачем та відповідачем. Відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_2 , здійснені виключно відповідачем і не містять відміток про його переведення у 2002-2010 роках на нове місце роботи; усі заяви про отримання відпустки у період 2002-2010 рік писались на ім`я головного лікаря відповідача, а не на ім`я голови Кулевчанської Сільради; усі накази у період 2002-2010 років видавав відповідач; у довідці № 56 від 08.07.2015 року, що видана відповідачем, зазначено та підтверджено, що ОСОБА_2 працював у відповідача у період з 01.08.1984 року по 31.10.2013 року. 
Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України, серед ознак, що притаманні роботодавцю, можливо виділити оплату праці, однак, положеннями ст.98 КЗпП України, що кореспондується із положеннями ст. 13 ЗУ «Про оплату праці», встановлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, серед іншого, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України. Тобто, законодавець виділяє особливий порядок оплати праці для працівників бюджетних установ, яким і був ОСОБА_2 , та не пов`язує із цим зміну чи припинення трудових правовідносин. 
Оскільки відповідач є бюджетною установою, а Кулевчанська дільнична лікарня не мала статусу юридичної особи, була структурним підрозділом відповідача, його фінансування у 1997-2013 роках здійснювалось у відповідності до наступних законів: Закону України «Про бюджетну систему України» від 05.12.1990 року № 512-ХІІ, що діяв у період з 01.01.1991 року по 24.07.2001 року; Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 року № 2542-ІП, що діяв у період з 24.07.2001 року по 01.01.2011 року; Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 р., що діє з 01.01.2011 р. по сьогоднішній день. 
У судовому засіданні 09.04.2019 року представник позивача наголосив, що наказ видано під час розгляду справи № 513/1136/15 і після того, як ОСОБА_2 був звільнений. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України, серед іншого зазначено, що виплата усіх належних сум працівнику при звільненні здійснюється в день такого звільнення. Положеннями ч.1 ст. 83 КЗпП України закріплений безумовний обов`язок роботодавця при звільнені виплатити працівнику грошову компенсацію за не використані ним дні щорічної відпустки, ч. 3 вказаної статті містить положення про те, що працівник має право, за власним бажанням, звернутись до роботодавця для переведення зазначеної грошової компенсації на нове місце роботи, у випадку переведення працівника на інше підприємство, установу чи організацію.
Заява ОСОБА_2 про звільнення від 31.10.2013 року не містить бажання перевести грошову компенсацію на нове місце роботи. КЗ «Саратський РЦПМСД» видана довідка № 412 від 22.12.2015 року про те, що грошова компенсація при переведенні ОСОБА_2 відповідачем не перераховувалась, з такими твердженнями погодився і відповідач під час розгляду справи. Вказана обставина визнана обома сторонами та відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України є такою, що не підлягає доказуванню.
Відповідач зловживав хибним трактуванням положень ст.83 КЗпП України, зазначаючи що ОСОБА_2 зобов`язаний був звернутись із заявою до відповідача про виплату йому грошової компенсації у день звільнення, і, оскільки ОСОБА_2 з такою заявою не звертався, тому і грошей не отримав. Така аргументація суперечить положенням ст. ст. 47, 83 та 116 КЗпП України. Оскільки наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку ніколи не перераховувалась відповідачем до КЗ «Саратський РЦПМСД», належним відповідачем по справі є саме КЗ «СЦРЛ». 
Головний лікар відповідача, як його уповноважена особа (пункти 5.1, 5.3 та 7.5 Статуту КЗ «СЦРЛ»), регулярно порушував трудове законодавство. Факт порушення визнавла і представник Саратської РДА, яка у судових дебатах зазначала, що входила до складу комісії, якою розглядались порушення законодавства головним лікарем, через що останній і був звільнений. ОСОБА_2 стверджував, що він не виходив у відпустки, які йому відповідач не надавав через велику потребу у кваліфікованій медичній допомозі.
Статтею 62 Конституції України та 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, встановлена фундаментальна презумпція невинуватості особи. Дія зазначеної презумпції не обмежується лише щодо вчинення злочинів. Ця презумпція є міжгалузевою, її положення однаково застосовується до будь-яких правовідносин, що мають на меті встановлення вини особи. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вини ОСОБА_2 у тому, що він навмисно не брав відпустки за 30 років роботи. Не надано жодного наказу, яким би відповідач направляв ОСОБА_2 у щорічну відпустку, а останній необґрунтовано відмовляється від неї, а також звернень відповідача до останнього із пропозицією використати невідбуту відпустку. Відповідач визнав частину заборгованості за 1997-2002 роки та 2011-2013 роки і не заперечував проти компенсації заборгованості за невідбуті відпустки у зазначені періоди. 
Під термін «заробітна плата» у розумінні ст. 34 ЗУ «Про заробітну плату» підпадає і відшкодування (компенсація) середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З такою позицією погоджується і Конституційний суд України, який у своєму рішенні від 15.10.2013 року№ 8-рп/2013 по справі № 1-13/2013:«... Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з однім із принципів здійснення трудових правовідносин – відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини 1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від З травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 13 7- V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту...».
Положеннями ч.2 ст. 233 КЗпП України закріплено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членом його сім`ї, а у разі їх відсутності, входять до складу спадщини. 
Судом першої інстанції застосовано ст. 83 КЗпП України, відповідно до ч. 6 якої, у разі смерті працівника грошова компенсація за невикористані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства, виплачується спадкоємцям. Положеннями спеціального закону, яким є КЗпП України, встановлено, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки виплачується спадкодавцям. Бути спадкоємцем, це право особи, а не обов`язок, тому, положення ст. 1227 ЦК України не покладають на членів сім`ї спадкодавця обов`язку приймати суми заробітної плати. Довідками приватного нотаріуса підтверджено, що крім ОСОБА_1 більше ніхто не виявив бажання реалізувати своє право бути спадкоємцем ОСОБА_2 . Відповідно до положень ч.6 ст. 83 КЗпП України, спадкується компенсація за невикористану відпустку, відшкодування середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільнені є також компенсацією.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»),
З огляду на те, що право людини на заробітну плату та грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки гарантоване Конституцією України, та нормами КЗпП України, ОСОБА_2 на день подання позовної заяви мав «виправдані очікування» на отримання від відповідача такої компенсації, з урахуванням втрат частини останньої, у зв`язку із її затримкою та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені з вини роботодавця. ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, також має право на отримання зазначених коштів. До ОСОБА_1 перейшли усі права його батька, у тому числі і право на отримання компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсацію втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Положеннями чинного ЦПК України не встановлено обов`язку процесуального правонаступника уточнювати позовні вимоги, у зв`язку з його залученням до справи, ОСОБА_1 позовну заву свого батька підтримував у повному обсязі і надав суду докази свого правонаступництва.
Треті особи не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
01.08.1984 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до Саратської ЦРЛ на посаду лікаря-терапевта Кулевчанської дільничної лікарні, а 02.09.1985 року переведений на посаду головного лікаря Кулевчанської дільничної лікарні. 01.05.2011 року ОСОБА_2 переведено на посаду завідувача амбулаторії сімейної медицини загальної практики с. Кулевча та 0,25 ставки за сумісництвом лікаря загальної практики. 31.10.2013 року ОСОБА_2 звільнено з КЗ "СЦРЛ" у зв`язку із переведенням до КЗ "Саратський РЦПСМД",  на підставі  п.5 ст.36 КЗпП України. 01.11.2013 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу в КЗ "Саратський РЦПСМД" на посаду  завідувача  Кулевчанської амбулаторії сімейної  медицини загальної  практики  з наданням сумісництва 0,5 ставки  лікаря загальної  практики  сімейної  медицини. 06.08.2016 року  ОСОБА_2 звільнений  з роботи  за  угодою  сторін,  на підставі п.1 ст.36 КЗпП України  (а.с. 207-209 т.1).
При звільненні 31.10.2013 року з КЗ «СЦРЛ», останній не виплатив ОСОБА_2 компенсацію за невикористані ним дні відпустки.
У 2015-2016 роках ОСОБА_2  звертався до КЗ "СЦРЛ" і  Саратської  РДА з приводу виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 13 т.1, а.с. а.с.9  цивільної  справи № 513/1136/15). 
03.09.2015 року  ОСОБА_2   звернувся  із позовом до  КЗ "СЦРЛ" про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки  врахуванням  інфляційних втрат та 3% річних. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 01.02.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі заяви позивача, з якої вбачається, що відповідач погодився врегулювати спір із відповідачем у поза судовому порядку (а.с.1-3,124, 126-128 цивільної  справи № 513/1136/15, а.с. 11,12 т.1). 
08.07.2015 року КЗ «СЦРЛ» видав довідку № 56 про те, що за період роботи ОСОБА_2 не використав 300 календарних днів щорічної відпустки, а саме: за періоди: 01.08.97- 01.08.98 - 31 календарні дні (далі - к/д) ; 01.08.98 - 01.08.99 - 20 к/д; 01.08.01 - 01.08.02 - 31 к/д; 01.08.02 - 1.08.03 - 31 к/д; 01.08.03 - 01.08.04 - 31 к/д; 01.08.06 - 01.08.07 - 16 к/д; 01.08.07- 01.08.08 - 1 к/д; 01.08.08 - 01.08.09  - 31 к/д; 01.08.09 - 01.08.10 - 31 к/д; 01.08.10 - 01.08.11 - 31 к/д; 01.08.11- 01.08.12 - 31 к/д; 01.08.12 - 01.08.13 - 31 к/д; 01.08.13-31.10.13 - 8 к/д  (а.с.18 т.1, а.с.11 цивільної справи № 513/1136/15). 
Листом КЗ "СЦРЛ" № 278 від 03.06.2015 року ОСОБА_2  повідомлено, що відповідно до п.п. а п.3 ст. 89 БК України з 2011 року фінансування видатків на охорону здоров`я здійснюється з районного бюджету. До 2011 року фінансування амбулаторій, фельдшерсько-акушерських, фельдшерських пунктів здійснювалось із сільських бюджетів. Оскільки основна частина невикористаних відпусток не відбута за період до 2011 року,  ОСОБА_2  рекомендовано звернутись до Кулевчанської Сільради (а.с.17 т.1). 
Згідно довідки КЗ "Саратський РЦПМСД" №412 від 22.12.2015 року, при переведенні ОСОБА_2   у листопаді 2013 року з КЗ "СЦРЛ" до КЗ "Саратський РЦПСМД", грошові кошти для відшкодування невикористаних  відпусток не перераховувались (а.с. 16 т.1). 
Під час  роботи у КЗ "Саратський  РЦПСМД" ОСОБА_2 надавались щорічні  відпустки (а.с.153-156 т.1).  
Відповідно до розрахункового листа, виданого  КЗ "СЦРЛ", розмір належної ОСОБА_2 компенсації за 300 днів невикористаних відпусток при звільненні з 31.10.2013 року становить 45 396, 65 гривень (а.с. 15 т.1, а.с. 12 цивільної справи № 513/1136/15). 
27.03.2017  року ОСОБА_2  у черговий раз звернувся до  КЗ "СЦРЛ"  із  заявою щодо  виплати компенсації з урахуванням інфляції та індексації за невикористані відпустки у період роботи в КЗ "СЦРЛ" з 01.08.1986 року по 31.10.2013 року, відповідно до довідки № 56 від 08.07.2015 року (а.с.19 т.1).
06.04.2017 року КЗ "СЦРЛ" повідомив ОСОБА_2 про неможливість виплати компенсації, зазначаючи, що у 2017 році не передбачені кошти на вказані виплати (а.с.20 т.1). 
Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини.
07.06.2019 року КЗ «СЦРЛ» припинено шляхом перетворення у КП «СЦРЛ» (а.с.121-124,155-157 т.2) і ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.09.2019 року до участі у справі в якості правонаступника відповідач КЗ «СЦРЛ», залучений КП «СЦРЛ» (а.с.160,161 т.2). 
Між сторонами виникли правовідносини з приводу виплати компенсації за невикористані дні відпусток з індексацією, які регулюються нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» 24.03.1995 року № 108/95-ВР (далі-Закон 1), Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі Закон 2).
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов правонаступника ОСОБА_2 виходив з того, за життя ОСОБА_2 мав право на отримання компенсації 300 днів невикористаних відпусток, на індексацію грошових коштів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а після його смерті на виплату вказаних коштів має право його спадкоємець (а.с.49-54 т.2).
Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2  з 01.08.1984 року працював у Саратській ЦРЛ (у подальшому КЗ «СЦРЛ» і КП «СЦРЛ) на посаді лікаря-терапевта Кулевчанської дільничної лікарні (структурний підрозділ Саратської ЦРЛ). 31.10.2013 року ОСОБА_2  звільнений з КЗ "СЦРЛ" у зв`язку із переведенням до КЗ "Саратський РЦПСМД". При звільненні  ОСОБА_2  у жовтні 2013 року КЗ «СЦРЛ» не виплатив йому грошову компенсацію за 300 днів невикористаних відпусток за період роботи у КЗ «СЦРЛ» (Кулевчанській дільничній лікарні, структурному підрозділі Саратської ЦРЛ) і не перерахував грошові кошти за дні невикористаних відпусток до КЗ "Саратський РЦПСМД".06.07.2018 року ОСОБА_2  звернувся із позовом до КЗ «СЦРЛ» про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер, ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25.10.2018 року до участі у справі залучений правонаступник ОСОБА_2  - ОСОБА_1 .
Громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, виплачується спадкоємцям (ст. ст. 74 ч.1, 83 ч.ч.1,3,6 КЗпП України станом на жовтень 2013 року).
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.  В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. ст. 116, 117 КЗпП України станом на жовтень 2013 року).
Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними 
актами норми (ст. 2 Закону 1 в редакції станом на жовтень 2013 року). 
08.07.2015 року КЗ «СЦРЛ» видав ОСОБА_2 довідку про те, що за період роботи у КЗ «СЦРЛ» він не використав 300 календарних днів щорічної відпустки, а саме: за періоди: 01.08.97- 01.08.98 - 31 календарних  днів (далі - к/д) ; 01.08.98 - 01.08.99 - 20 к/д; 01.08.01 - 01.08.02 - 31 к/д; 01.08.02 - 1.08.03 - 31 к/д; 01.08.03 - 01.08.04 - 31 к/д; 01.08.06 - 01.08.07 - 16 к/д; 01.08.07- 01.08.08 - 1 к/д; 01.08.08 - 01.08.09  - 31 к/д; 01.08.09 - 01.08.10 - 31 к/д; 01.08.10 - 01.08.11 - 31 к/д; 01.08.11- 01.08.12 - 31 к/д; 01.08.12 - 01.08.13 - 31 к/д; 01.08.13-31.10.13 - 8 к/д  (а.с.18 т.1, а.с.11 цивільної справи № 513/1136/15). 
27.03.2017  року ОСОБА_2   звернувся до  КЗ "СЦРЛ"  із  заявою про виплату компенсації за невикористані дні відпустки з індексацією, відповідно до довідки № 56 від 08.07.2015 року, однак листом від 06.04.2017 року за № 288   КЗ "СЦРЛ" повідомила ОСОБА_2 , що  не може виплатити компенсацію через те, що на 2017 рік на ці виплати не передбачені кошти (а.с.19,20 т.1).
Оскільки невиплата компенсації за дні невикористаних відпусток із посиланням на відсутність коштів суперечить нормам ч.1 ст. 83, ч.1 ст. 116 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.
З 01.11.2013 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу у порядку переведення з КЗ «СЦРЛ» до КЗ "Саратський РЦПСМД". З довідки КЗ "Саратський РЦПМСД" № 412 вбачається, що при переведенні з КЗ "Саратська  ЦРЛ" до КЗ "Саратський РЦПСМД", не перераховувались кошти для відшкодування ОСОБА_2 невикористаних відпусток за період його роботи у КЗ «СЦРЛ» (а.с. 16 т.1). 
Згідно із розрахунковим листом КЗ "СЦРЛ», розмір   належної  ОСОБА_2 компенсації за  300  днів  невикористаних відпусток  при  звільненні  у порядку переведення станом на 31.10.2013 року становить 45 396, 65 гривень (а.с.15 т.1, а.с. 12  цивільної  справи № 513/1136/15). 
Вказані обставини, відповідач КЗ «СЦРЛ», у встановленому законом порядку, належними та допустимими доказами, не спростував.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним відповідачем у справі є  КЗ «СЦРЛ», оскільки у період з 01.08.1984 року по 31.10.2013 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах саме із КЗ "СЦРЛ".
Так, з копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що: наказом № 94 від 01.08.1984 року ОСОБА_2 прийнято на роботу до Саратської ЦРЛ на посаду лікаря-терапевта Кулевчанської дільничної лікарні, а наказом КЗ "СЦРЛ" № 1062 від  31.10.2013 року ОСОБА_2 звільнений з роботи у КЗ "СЦРЛ" у зв`язку із переведенням його до КЗ "Саратський РЦПСМД ", на підставі  п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.207-209 т.1).
У 1996-2013 роках саме КЗ «СЦРЛ» видавав накази за заявами ОСОБА_2 щодо надання йому щорічних відпусток (а.с.93-108  цивільної справи № 513/1136/15).
Колегія суддів погоджується і з висновком суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 45 396, 65 гривень.
При визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку суд першої інстанції правильно врахував обставини справи, зокрема, що розмір компенсації за невикористані дні відпустки становить всього 45 396, 65 гривень, тоді як позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку  при звільненні  у розмірі 245 851,44 гривень, що більше ніж у 5 разів перевищує розмір суми компенсації.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).  Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16) (п.п.39,40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 711/4010/13-ц).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення індексації через зростання індексу споживчих цін, разом з тим, рішення суду не містить відповідних розрахунків, а визначений судом розмір індексації є неправильним зважаючи на наступне.
Позивач просить стягнути індексацію за період з 01.11.2013 року по день прийняття рішення у справі (а.с.7,9 т.1).
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (ст. 2 ч.1, ст. 4 ч.1 Закону 2 в редакції станом на жовтень 2013 року). 
Відповідно із змінами до Закону 2, з січня 2016 року індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ч.1 ст. 4 із змінами, внесеними згідно із Законом № 911-VIII від 24.12.2015).
З огляду на те, що у листопаді-грудні 2013 року, січні-лютому, червні-серпні 2014 року, червні-серпні, жовтні і грудні 2015 року величина індексу споживчих цін не перевищила поріг індексації – 101 %, до розрахунку беруться: березень (102,3%), квітень (103,3%), травень (103,8%), вересень-грудень (102,9%, 102,4%, 101,9%, 103%) 2014 року; січень-травень 2015 року (103,1%, 105,1%, 110,8%, 114%, 102,2%), вересень (102,3%), листопад (102 %) 2015 року.
За період з січня 2016 року по квітень 2019 року індекс споживчих цін перевищив поріг індексації в розмірі 103 % лише у квітні 2016 року (103,5%).
Тому розрахунок індексації грошових доходів за період з листопада 2013 року по квітень 2019 року становить 28 327, 32 гривень (2014 рік: 102,2+103,3+103,8+ 102,9+102,4 +101,9+103=119,5; 45 397х119,5:100-45 397=8 852,41; 2015 рік: 103,1+105,3+110,8+114 +102,2+102,3+102=139,4; 45 397х139,4:100-45 397=17  886,42; 2016 рік: 45 397х103,5:100-45 397= 1 588,89; 8 852,41+17 886,42+1 588,89).
За таких обставин, рішення суду в частині стягнення індексації підлягає зміні.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника КЗ «СЦРЛ» у скарзі, що: у справі відкрито провадження на той час, коли позивач  ОСОБА_2  помер;  провадження у справі відкрито всупереч вимог п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, без сплати судового збору; позивач не здійснив досудовий порядок врегулювання спору, як це передбачено п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України; суд відхилив доводи відповідача із посиланням на ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України (в редакції на час розгляду спору), тоді якз 01.01.2002 року по грудень 2010 року включно діяла інша редакція цієї частини ст. 24 КЗпП України, яка змінена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12. 2014 року № 77-УІІІ; на період дії Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 № 2542-ІІІ (з 01.01.2002 року по 01.01.2011 року) Кулевчанська Сільрада утримувала за рахунок коштів сільського бюджету Кулевчанську дільнічну лікарню, у т.ч. здійснювала нарахування та оплату праці і відпусток позивачу, а також забезпечувала умови праці позивачу, тому в період з 01.01.2002 року по 31.12.2010 року відповідач не міг нараховувати та оплачувати заробітну плату і відпускні позивачу; в матеріалах цивільної справи № 513/1136/15 є облікові картки на позивача, а в матеріалах цивільної справи № 520/10030/18 є індивідуальні відомості на позивача, як застраховану особу, які підтверджують, що ОСОБА_5 з 01.01.2002 року по 31.12.2010 року нараховувала та сплачувала позивачу заробітну плату та відпускні; суд безпідставно не прийняв до уваги наказ відповідача № 238 від 29.12.2015 року "Про внесення змін до наказів про відпустки", яким змінені періоди надання щорічних відпусток позивачу; суд безпідставно не прийняв до уваги твердження відповідача, що КЗ "Саратський РЦПСМД" був зобов`язаний відшкодувати позивачу компенсацію за невикористані дні відпустки; основна кількість календарних днів невикористаної відпустки припадає на період, коли позивач отримував заробітну плату в Кулевчанській Сільраді; наказом КЗ «Саратський РЦ ПМСД» № 142-к від 11.08.2014 року підтверджено, що позивач скористався правом використати невідбуті за попереднім місцем роботи відпустки в закладі до якого його перевели, частково відбувши таку відпустку за період роботи з 01.08.2013-31.10.2013 року, тому позивач мав право використати 59 днів щорічної відпустки за періоди з 1997-1999 роки; суд не звернув уваги на те, що КЗ "Саратський РЦПСМД" надав позивачу 8 календарних днів невикористаної відпустки; позивач і його правонаступник не підтвердили належними та допустимими доказами факт відмови у наданні щорічної відпустки позивачу, що є підставою для виплати компенсації; зважаючи на те, що середній заробіток не входить до структури заробітної плати, а про порушення свого права позивач знав з 2015 році (коли вперше звернувся до суду з цією вимогою, справа № 513/1136/15-ц), позивач пропустив строки звернення; посилаючись на ст. ст. 2, 34 Закону України «Про оплату праці», суд необґрунтовано дійшов до висновку, що відшкодування передбачене ч.2 ст.117 КЗпП є компенсацією і входить до структури заробітної плати, що призвело до безпідставного відшкодування за пропущеним строком звернення до суду; ОСОБА_1 посилається, що є правонаступником за заповітом, але в судовому засіданні підтвердив, що у спадкодавця є дружина, з якою він проживав, отже в справі появились нові фактичні дані, які суд не з`ясував, що є порушенням п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України; суд безпідставно включив до предмету спадщини відшкодування, передбачене ч.2 ст. 117 КЗпП України; ОСОБА_1 , як правонаступник, не уточнив позовні вимоги, не змінив підстави позову, як передбачено ст.49, 55, 189, 197 ЦПК України, - до уваги не приймаються.
30.10.2017 року, за життя, ОСОБА_2 видав довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_4 (нотаріально посвідчена довіреність від 30.10.2017 року серії НМТ № 548231). 06.08.2018 року, на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 від 13.10.2017 року зі строком дії до 13.10.2020 року (а.с.26 т.1), його представник підписав і подав через канцелярію Київського районного суду м. Одеси позовну заяву. Станом на 06.08.2018 року довіреність від 30.10.2017 року серії НМТ № 548231 ОСОБА_6 не відкликалась. Смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Представництво за довіреністю припиняється у разі: смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків (ст. 248 ч.1 п.6 ЦК України).
Оскільки станом на 06.08.2018 року представник ОСОБА_4 мав повноваження на представництво інтересів ОСОБА_2 у суді, ствердження представника відповідача, що суд повинен був залишити позов без розгляду з підстав п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України (позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи), є безпідставними.
Вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати (у даному випадку грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яка є складовою заробітної плати), у зв`язку із порушенням строків її виплати, є вимогами про стягнення заробітної плати, тому, відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при подачі позову у серпні 2018 року, позивач не сплачував судовий збір.
Посилання відповідача у скарзі на правові висновки щодо необхідності сплати судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які містяться у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 рок по справі № 910/4518/16, у даному випадку, є некоректними, оскільки станом на січень 2019 року суд відкрив провадження у справі, а рішення по суті спору прийняв 19.04.2019 року.
ОСОБА_2 з 1984 по 2013 роки перебував у трудових відносинах із КЗ «СЦРЛ». З трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 01.08.1984 року він прийнятий на роботу до Саратської ЦРЛ (лікарем-терапевтом Колесненської дільничної лікарні) і звільнений з роботи у КЗ «СЦРЛ» у порядку переводу з 31.10.2013 року (до 31.10.2013 року працював завідувачем амбулаторії сімейної медицини-загальної практики у с. Кулевча та 0,25 ставки сумісництва лікаря загальної практики-сімейної медицини, а.с.30,30 зворот т.1).
Рішенням Саратської районної ради від 11.02.2011 року, №2-VІ, за КЗ «СЦРЛ» закріплено майно на праві оперативного управління, у тому числі до КЗ «СЦРЛ» в 2011 році переданий майновий комплекс Кулевчанської сільської дільничної лікарні (а.с.90,90 зворот т.1). 02.08.2019 року затверджений Статут КП «СЦРЛ», з якого вбачається, що КП «СЦРЛ» є правонаступником КЗ «СЦРЛ» (а.с.121 зворот-123 т.2).
ОСОБА_2 працював у Колесненській та Кулевчанській дільничних лікарнях/амбулаторіях, при цьому, з матеріалів справи, зокрема зпаписів у трудовій книжці вбачається, що ОСОБА_2  з 1984 по 2013 роки перебував у трудових відносинах саме із КЗ «СЦРЛ». Матеріали справи не містять доказів того, що протягом 1984-2011 років Колесненська і Кулевчанська дільничні лікарні/амбулаторії були юридичними особами. 
Кулевчанська дільнична лікарня, яка не мала статусу юридичної особи, була структурним підрозділом відповідача, у 1997-2013 роках, к бюджетна установа, фінансувалась відповідно діючого на той час законодавства (Закону України «Про бюджетну систему України» від 05.12.1990 року № 512-Х 11, чинного з 01.01.1991 року по 24.07.2001 року; Бюджетного кодексу України від 21.06.2001 року № 2542-ПІ, чинного з 24.07.2001 року по 01.01.2011 року; Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-УІ, чинного з 01.01.2011 року і по сьогодні). 
Кулевчанська Сільрада і КЗ "Саратський РЦПМСД" не є належними відповідачами у справі, оскільки ОСОБА_2 не перебував з ними у трудових відносинах в період з 1984 по 2013 роки (час, протягом якого у ОСОБА_2 виникло право на компенсацію днів невикористаних відпусток).
За таких обставин, обов`язок сплатити компенсацію за невикористані відпустки може бути покладений лише на відповідача КП «СЦРЛ», як правонаступника КЗ «СЦРЛ».
Наказ  КЗ "СЦРЛ"  № 238 від 29.12.2015 року "Про внесення  змін  до наказів про відпустки",  суд правильно не прийняв до уваги, оскільки він не містить підстав для його видачі через два роки  після  звільнення ОСОБА_2 з КЗ "СЦРЛ",  з яким ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, не  був ознайомлений (а.с. 127 т.1).    
Суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2  з 01.08.1984 року по 31.10.2013 року перебував у трудових відносинах з КЗ "СЦРЛ" і у цей період не використав  300 днів  щорічних відпусток, що підтверджується належними та допустимими доказами. 
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (ст. 233 ч.1 КЗпП України).
Разом з тим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 ч.1 КЗпП України).
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (постанова Верховного Суду від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18) вказано, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, у повній мірі не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, та не врахував, що закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. У справі, яка переглядається апеляційним судом установлено, що повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено, а залишок невиплаченої заборгованість стягнуто судовим рішенням, ухваленим у даній справі (постанова Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі № 367/595/17).
З 31.10.2013 року і станом на час розгляду справи (19.04.2019 року), відповідач не виплатив ОСОБА_2 (його правонаступнику) грошову компенсацію днів невикористаної відпустки і не довів, що вказана компенсація не сплачена ним, у строки, встановлені законом, з поважних причин (не з його вини). 
З огляду на викладене, строки, передбачені ст. 233 КЗпП України, не порушені.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. ст. 1216 ч.1, 1218 ч.1 ЦК України).
Суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (ст. 1227 ч.1 ЦК України).
У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям (ст. 83 ч.6 КЗпП України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст. 1268 ч.1 ЦК України).
До приватного нотаріуса з приводу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернувся його син ОСОБА_1 (а.с.75,76,79-81 т.1), який залучений до участі у справі в якості правонаступника. ОСОБА_1 вчинив дії, необхідні для прийняття спадщини. Наявність у спадкодавця інших спадкоємців, зокрема спадкоємців, які можливо мають право у тому числі на обов`язкову частку у спадщині, не є підставою для скасування рішення суду. Бути спадкоємцем, це право особи, а не обов`язок. Крім ОСОБА_1 , ніхто не виявив бажання реалізувати своє право на залучення його до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 26.03.2019 року ОСОБА_1 отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_2 (а.с.7-10 т.2).
У разі смерті фізичної особи, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (ст. 55 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Доводи відповідача, що  ОСОБА_1 , як правонаступник, не уточнив позовні вимоги і не змінив підстави позову, не мають правового значення, оскільки це є правом особи і суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 
Доводи представника позивача у відзиві на скаргу щодо доведеності вимог в частині стягнення компенсації днів невикористаних відпусток і середнього заробітку за час затримки розрахунку, прийняті судом до уваги і є підставою для відхилення доводів відповідача у цій частині.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
За життя ОСОБА_2 не отримав грошову компенсацію за дні невикористаних відпусток, тому суд першої інстанції захистив порушене право шляхом залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 і часткового задоволення позову.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.ч.1,2,4 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, разом з тим, розмір індексації визначений судом неправильно, резолютивна частина рішення суду підлягає зміні в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, індексу зростання цін на споживчих цін і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з викладенням у новій редакції постанови суду.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.ч.1,2 ЦПК України).
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо скасування рішення суду і прийняття нового судового рішення, тому відповідач не має права на відшкодування судових витрат. Витрати позивача можуть бути відшкодовані відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 376 ч.ч.1,2,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
        
Апеляційну скаргу представника комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області» (правонаступник комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня») – задовольнити частково.
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 19 квітня 2019 року в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, індексу зростання цін на споживчих цін і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині у новій редакції:
Позов ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, індексу споживчих цін і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з комунального підприємства «Саратська центральна районна лікарня Саратської районної ради Одеської області» (правонаступник комунального закладу «Саратська центральна районна лікарня») (код ЄДРПОУ 01998880) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 45 396, 65 гривень, індекс споживчих цін за період з 31.10.2013 року по 
19.04.2019 року у розмірі 28 327, 32 гривень і середній  заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 396,65 гривень.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 
Повний текст постанови суду складено 30.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська                                                                                                                                                                                 Є.С. Сєвєрова