Постанова
Іменем України
 
20 травня 2021 року
місто Київ
 
справа № 683/2807/18
провадження № 61-19884св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , Радковецька сільська рада Старокостянтинівського району Хмельницької області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року у складі судді Сагайдак І. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Корніюк А. П., Спірідонової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Радковецької сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області (далі - Радковецька сільська рада, сільрада) про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого 03 липня 2013 року секретарем Радковецької сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 21.
Позивач обґрунтовувала позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мачуха ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - її батько ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки на день смерті був зареєстрований та проживав разом із нею. 
ОСОБА_1 вважала, що має право на спадщину, яка залишилася після смерті батька, у тому числі і на майно, яке він успадкував після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , оскільки є його дочкою та прийняла спадщину у встановленому законом порядку. 
Під час оформлення спадщини їй стало відомо про заповіт, який ОСОБА_3 склала на користь ОСОБА_2 , яким усе належне їй майно заповіла останній. Заповіт 03 липня 2013 року був посвідчений секретарем Радковецької сільської ради Романюком О. Д.
Позивач вважала заповіт нікчемним, оскільки, на її переконання, він складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, так як на момент посвідчення заповіту секретар сільради ОСОБА_5 не був уповноважений на вчинення нотаріальних дій. Крім того, на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 і ніколи не проживала на території Радковецької сільської ради, а тому секретар сільради не мав права посвідчувати заповіт особи, яка проживає за межами його нотаріального округу.
Стислий виклад заперечень сторони відповідача
ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що секретар сільради Романюк О. Д. на момент посвідчення заповіту був уповноважений на вчинення нотаріальних дій рішенням виконкому Радковецької сільської ради від 16 грудня 2010 року № 5 та здійснив таке посвідчення в межах свого нотаріального округу - в с. Радківці, про що свідчить запис у заповіті. Крім того, за життя ОСОБА_4 відмовився від спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 , що є свідченням того, що він не претендував на майно своєї дружини та не приймав спадщини після її смерті.
Радковецька сільська рада відзив на позовну заяву не надавала.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку відмовився від прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 , а отже є таким, який не прийняв спадщину, тому його спадкоємці не мають права на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 . Отже, складений останньою заповіт від 03 липня 2013 року жодним чином не порушує права та інтереси позивача. Відмова ОСОБА_4 від прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_3 позбавляє ОСОБА_1 права оспорювати складений останньою заповіт, оскільки таке право мають лише ті спадкоємці, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, тобто у позивача виникло б таке право лише у разі прийняття спадщини її батьком ОСОБА_4 .
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що, встановивши, що оспорюваний заповіт не порушує права позивача, суд не повинен був розглядати позов по суті та давати юридичну оцінку законності заповіту.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у листопаді 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
ОСОБА_1 зазначає, що:
-                   суд першої інстанції розглянув справу за відсутності представника Радковецької сільської ради, яка не надала суду відзив на позовну заяву, чим позбавлено позивача права на з`ясування обставин оформлення спірного заповіту;
-                   дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції не надав юридичного висновку щодо оспорюваного заповіту;
-                   суди не врахували, що рішення виконавчого комітету Радковецької сільської ради від 16 грудня 2010 року № 5, наданого відповідачем ОСОБА_2 , не існує, натомість існує рішення виконавчого комітету Радковецької сільської ради від 16 грудня 2010 року № 12;
-                   суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення;
-                   суди не надали оцінки зібраним у справі доказам;
-                   заява ОСОБА_4 від 19 липня 2017 року про відмову від спадщини містить беззмістовні та незакінчені вислови;
-                   приватний нотаріус роз`яснив ОСОБА_4 вимоги неіснуючої правової норми - частини першої статті 1723 ЦК України, при цьому у заяві не здійснено виправлень, не зазначено про допущення описки;
-                   заява ОСОБА_4 від 19 липня 2017 року № 135 про відмову від спадщини не відповідає Правилам ведення нотаріального діловодства, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23 грудня 2010 року № 1318/18613.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
У відзиві ОСОБА_2 просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. На переконання відповідача, касаційна скарга містить доводи щодо переоцінки зібраних у справі доказів. Неявка у судове засідання представника сільради не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки це право учасника справи, а не його обов`язок, так само як і право на подання відзиву.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у листопаді 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За правилами частин першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки. 
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 
ОСОБА_3 , з якою ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі, 03 липня 2013 року склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла ОСОБА_2 .
Заповіт того ж дня посвідчений секретарем виконавчого комітету Радковецької сільської ради Романюком О. Д. і зареєстрований в реєстрі за № 21.
ОСОБА_4 24 липня 2014 року склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_3 1/2 частину, ОСОБА_1 1/4 частину, ОСОБА_6 1/4 частину усього свого майна, який був посвідчений державним нотаріусом.
ОСОБА_3 померлаІНФОРМАЦІЯ_1.
На день смерті ОСОБА_3 з нею постійно проживав та був зареєстрований за її місцем проживання у квартирі  АДРЕСА_1 її чоловік ОСОБА_4 .
Приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Сарело Т. П. заведено спадкову справу № 32/2017 щодо майна померлої ОСОБА_3 .
Відповідно до заяви від 28 квітня 2017 року ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом.
ОСОБА_4 19 липня 2017 року подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини за законом, що залишилася після смерті дружини ОСОБА_3 , а також про відмову від обов`язкової частки у спадщині.
ОСОБА_2 25 жовтня 2017 року та 28 березня 2018 року нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на грошові вклади та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .
Спадщину після його смерті шляхом подання відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що підставою для відмови у задоволенні позову було встановлення апеляційним судом недоведеності порушення прав та інтересів заявника складанням ОСОБА_3 заповіту.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.
Отже, позивачем у справі такої категорії має бути учасник відповідних спадкових правовідносин, що виникли з приводу вирішення правового питання про прийняття спадщини, який обґрунтовано має правомірний інтерес щодо визначення юридичної долі спадщини.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).
Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія) (частина перша статті 1276 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги тим, що її батько ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , так як проживав разом з нею на час відкриття спадщини, а тому вона як спадкоємець батька має право на оскарження заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .
Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини відмови ОСОБА_4 від спадщини, відкритої після смерті дружини ОСОБА_3 , у тому числі від обов`язкової частки.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частини перша, п`ята, шоста статті 1273 ЦК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт волевиявлення ОСОБА_4 - відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Відповідно до змісту заяви волевиявлення було вільним, у заяві зазначено, що заявник усвідомлював значення своїх дій, розумів обставини, фізичного чи психологічного тиску до нього не застосовувалося. Заявнику роз`яснено зміст саме статті 1273 ЦК України, а посилання на статтю 1723 ЦК України міститься в іншому абзаці заяви, де заявник посилався на своє право про відмову від спадщини.
ОСОБА_1 не оскаржувала у судовому порядку відмову ОСОБА_4 від спадщини з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 ЦК України, суди не встановили обставин визнання такої відмови недійсною.
Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили наявність відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3 , та дійшли обґрунтованих висновків, що складений ОСОБА_3 заповіт не порушує прав та інтересів ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_4 , Верховний Суд дійшов висновку, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову саме з цих підстав.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), а тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..
Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
За змістом наведених норм процесуального права суд може задовольнити позов лише тієї особи, яка має право пред`явлення вимоги до відповідачів. У разі відсутності у позивача такого права, його вимоги не підлягають задоволенню.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 2-216/2011 (провадження № 61-5909св18).
У зв`язку з наведеним, враховуючи, що суди встановили, що оскаржуваним заповітом не порушено прав та інтересів заявника, з чим погоджується і Верховний Суд, необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій мали надати юридичну оцінку оскаржуваному заповіту.
Не підлягають також врахуванню доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи за відсутності представника Радковецької сільської ради, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи та на власний розсуд скористався своїм процесуальним правом брати участь у її розгляді, подавати відзиви, заяви, клопотання тощо.
За правилами частини другої статті 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. 
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (частина перша, пункти 1, 2 частини третьої статті 223 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених рішень не впливають. Інші доводи спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява №63566/00).
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        І. Ю. Гулейков

                                                                                                                        Г. І. Усик