ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2021 року          м.Дніпро         Справа №  908/3529/19
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,
суддів  Чередка А.Є., Мороза В.Ф. 
секретар судового засідання Крицька Я.Б.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Концерну “Міські теплові мережі” на рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2020 (повне рішення оформлено і підписано 04.12.2020, суддя Зінченко Н.Г.)  у справі 
за позовом Концерну “Міські теплові мережі”, м. Запоріжжя,                         
до відповідача Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7”, м. Запоріжжя
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача- Запорізька міська рада, м.Запоріжжя
третя особа 2 яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  -  департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, м. Запоріжжя
про стягнення 482 515,70 грн 
ВСТАНОВИВ:
          І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
           20.12.2019 Концерн  “Міські теплові мережі” звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” про стягнення 482 515,70 грн заборгованості за поставлену теплову енергію, в тому числі 439 028,45 грн основного боргу за поставлену теплову енергію за періоди з листопада 2018 року по квітень 2019 року і листопад 2019 року, 24899,01 грн інфляційних втрат та 18588,24 грн 3 % річних.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам Закону України "Про теплопостачання" та Правил користування тепловою енергією комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7" не уклало з концерном "Міські теплові мережі" договір купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, і тому облік відпущеної теплової енергії здійснювався по особовому рахунку № НОМЕР_1 . 
          Позивач у період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та у листопаді 2019 року відпустив відповідачу теплову енергію на загальну суму 614 028,45 грн. Відповідач здійснив оплату за надані послуги у розмірі 175 000,00 грн.
          Відсутність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу теплової енергії, обов`язковість укладення якого лежить і на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливість стягнення вартості послуг з теплопостачання, оскільки між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини. 
          ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
          Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.11.2020 у даній справі в задоволенні позову концерну “Міські теплові мережі” до комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” про стягнення 482515,70 грн відмовлено повністю. 
          Рішення місцевого господарського суду мотивовано посиланням на те, що відповідно до правил доказування позивач звертаючись з відповідним позовом до суду та посилаючись на отримання відповідачем послуг з централізованого опалення у 52 приміщення за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та в листопаді 2019 року на суму 614 028, 45грн, повинен довести зазначені обставини, надавши суду докази фактичного надання послуги з опалення по кожному з об`єктів (первинні документи на підтвердження зняття показів з лічильників по кожному об`єкту, а саме копії журналу обліку теплової енергії по показникам приладу обліку, акту прийому в експлуатацію приладу обліку теплової енергії з одиницею виміру теплової енергії МВт, обґрунтування нормативного навантаження по кожному об`єкту окремо, тощо). Матеріали справи не містять, а сторонами не надано зазначених доказів. Відсутність первинних документів обліку, на підставі яких розраховується  ціна (загальна вартість) наданої послуги з централізованого опалення унеможливлює перевірку розрахунку зазначеної послуги.
          ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
           3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
     Концерн “Міські теплові мережі”, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
          Аргументуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права.
          За твердженням скаржника, судом не надано оцінку тому, що факт наявності теплопостачання в приміщеннях відповідача в спірному періоді є підтвердженим та доведеним. Позивачем було надано до суду всі необхідні дані для повного та всебічного розгляду справи, як-то детальну інформацію щодо нарахувань по кожному приміщенню окремо з їх остаточним переліком, що виключає спірність обставин щодо їх кількості та площі, як це зазначено в оскаржуваному рішенні. Норми чинного законодавства не виключають можливість нарахувань за послуги з централізованого опалення на декілька об`єктів разом за умови єдиного підходу нарахувань, а саме згідно Правил № 630.
          Скаржник наголошує на тому, що позивач здійснює постачання теплової енергії та гарячої води до нежитлових приміщень, які були передані відповідачеві згідно рішення №439/9 виконавчого комітету Запорізької міської ради 21.09.2018 «Про передачу майна комунальної власності в господарське відання комунальному підприємству «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» Запорізької міської ради». Позивач на реалізацію рішення № 439/9, підготував належним чином оформлений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та надав відповідачеві, який не підписаний.
          При цьому заявник апеляційної скарги зазначає, що укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідно до умов Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення є правомірним та таким, що не суперечить діючому законодавству. Обов`язок укладення договору саме на послугу відповідно до умов типового договору затвердженого Правилами 630 лежить як на виконавцю послуги так і на споживачеві.
          Водночас, на думку позивача, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
          Скаржник вважає, що факт наявності теплопостачання в приміщеннях відповідача в спірному періоді є підтвердженим та доведеним, оскільки системи опалення приміщень відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинків, в яких вони розташовані.
          Позивач зазначає, що приміщення відповідача є вбудованими в житлові будинки і мають єдину систему централізованого опалення з житловими будинками. Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян, які мешкають в житлових будинках на забезпечення їх здоров`я та права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає право на житло, позивач здійснював та продовжує надавати послуги з централізованого опалення відповідачу в належні йому нежитлові приміщення в цьому будинку, у зв`язку з тим, що приміщення відповідача не є відокремленим від житлового будинку в цілому та не може бути відключено від єдиної системи теплопостачання будинку. В зв`язку з тим, що об`єкти споживання теплової енергії відповідача мають спільне з будинком підключення до теплової мережі позивача, то факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями про початок та закінчення опалювального сезону 2018-2019 та рішенням про початок опалювального сезону 2019 - 2020 року, відповідно до яких концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в місті Запоріжжі. Проте, відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання по оплаті наданих йому виконавцем послуг - сплату здійснив частково, в зв`язку з чим позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з позовною заявою.
          3.2 Доводи інших учасників справи
          Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін. 
          В обґрунтування своєї правової позиції скаржник вказує, що видання рішень Запорізькою міською радою про початок та закінчення опалювального сезону (на які посилається апелянт) є правовою підставою для визначення певного проміжку часу (опалювального періоду), протягом якого у виконавця та споживача даної послуги з теплопостачання виникають взаємні права та обов`язки, проте жодним чином не підтверджують кількісні та якісні характеристики надання послуги та факт споживання відповідачем даної послуги по окремим приміщенням, які є предметом даного позову. 
          Позивачем не надані первинні документи, на підставі яких має бути підтверджено фактичне надання послуги з централізованого опалення. Відсутність первинних документів обліку, на підставі яких розраховується ціна (загальна вартість) наданої послуги з централізованого опалення унеможливлює перевірку розрахунку зазначеної послуги. 
          Також, на думку відповідача, позивачем належним чином не обґрунтовано жодних правових підстав включення в єдиний особовий рахунок значної кількості приміщень, розташованих у різних за експлуатаційними характеристиками багатоквартирних будинках, які мають різну поверховість, наявність або відсутність будинкових приладів обліку, різні матеріали стін будинку, їх утеплення, площу, наявність приладів опалення в місцях загального користування та інші фактори, що впливають на розрахунок суми за послуги централізованого опалення. Відповідач не надавав згоду та не звертався з заявою до концерну "МТМ" про присвоєння єдиного особового рахунку на перелік приміщень, зазначений у позові. Більш того, вимоги типового договору на послуги централізованого опалення, затверджені постановами КМУ №№630, 830 передбачають введення даних (та відповідно укладення договору) лише на одне приміщення.
          Крім того, відповідачем був зроблений контррозрахунок, відповідно до якого заборгованість за поставлену теплову енергію відсутня, переплата за визначений період складає 94 830 грн.
          У додаткових поясненнях відповідач вказує, що позивач протягом 2018-2019 років опалювального періоду двічі нарахував послуги опалення в підвальних приміщеннях, як для співвласників будинку, так і для КП "ВРЕЖО №7", а фактично, на думку відповідача, це не опалення, а втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами, прокладеними в підвалі, вартість яких є нижчою по відношенню до вартості послуги з опалення, визначається у відсотковому відношенні згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22.11.2018 № 315.
          Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради у наданих поясненнях вважає, що рішення господарського суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню.
          Заявник зазначає, що позивачем при поданні позовної заяви не додано жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, не надані первинні документи, на підставі яких має бути підтверджено фактичне надання послуги з централізованого опалення. відсутність первинних документів обліку, на підставі яких розраховується ціна (загальна вартість) наданої послуги з централізованого опалення унеможливлює перевірку розрахунку зазначеної послуги. 
          Також концерном "МТМ" належним чином не обґрунтовано жодних правових підстав включення в єдиний особовий рахунок значної кількості приміщень, розташованих у різних за експлуатаційними характеристиками багатоквартирних будинках. Додані щомісячні нарахування з листопада 2018 по квітень 2019 року та за листопад 2019 року без зазначення нарахувань та детального розрахунку по кожному приміщенню окремо.
          Позивачем не додані документи, які б підтверджували факт наявності чи відсутності приладів обліку за вказаними адресами, не надано жодних належних та допустимих доказів дійсної поставки теплоносія за спірною адресою. 
          ІV. Апеляційне провадження
           4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2021 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Мороз В.Ф., Чередко А.Є.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2021 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху, повідомлено скаржника про можливість усунення недоліків апеляційної скарги, шляхом подання доказів сплати судового збору в розмірі                 10 856,61 грн та  надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу листом з описом вкладення, тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
          На виконання вимог ухвали суду від 18.01.2021, скаржником надано докази усунення недоліків  апеляційної скарги.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2021 поновлено концерну “Міські теплові мережі” пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2020; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; призначено справу до розгляду на 09.03.2021 на 11 годин 00 хвилин.
          У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Кузнецова В.О. на лікарняному,    відповідно до п.2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду №2 від 08.10.2018 зі змінами, розгляд справи, призначеної на 09 березня 2021 року  не відбувся.
          Розпорядженням керівника апарату суду від 26.03.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Мороза В.Ф.
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26.03.2021 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Кузнецова В.О., суддів Коваль Л.А., Чередка А.Є.
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 26.03.2021 призначено справу до розгляду на 27.04.2021 на 09 годин 15 хвилин.  
          Розпорядженням керівника апарату суду від 26.04.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з усуненням обставин, що зумовили заміну судді Мороза В.Ф.
          Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 26.04.2021 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Кузнецова В.О., суддів Мороза В.Ф., Чередка А.Є.
           27.04.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 08.06.2021 на 12:00 годин.
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 07.06.2021 постановлено провести судове засідання призначене на 08.06.2021 на 12:00 год. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засіданні №415а) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua/). 
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 08.06.2021 у задоволенні заяви комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” про відвід судді Мороза В.Ф. у даній справі відмовлено.
           08.06.2021 у судовому засіданні оголошено  перерву до 14.06.2021 на 16:45 годин.
          Ухвалою апеляційного господарського суду від 11.06.2021 постановлено провести судове засідання  призначене на 14.06.2021 на 16:45 год. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засіданні №209) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua/). 
           14.06.2021 у судове засідання з`явилася представниця відповідача, яка надала відповідні пояснення.
Інші учасники справи наданим їм процесуальним правом не скористалися та не забезпечили у судове засідання явку повноважних представників.
          Позивач у поданому клопотанні  просить розглянути справу за відсутністю його представника.
          Колегія суддів вважає, що неявка інших учасників справи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. 
           14.06.2021 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
          4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
          З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що концерн "Міські теплові мережі" здійснює, зокрема, діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. 
          Рішенням Виконавчого комітету Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21.09.2018 №439/9 “Про передачу майна комунальної власності в господарське відання комунальному підприємству “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” Запорізької міської ради”  (далі рішення) вилучено з господарського відання КП “Наше місто” Запорізької міської ради та передано в господарське відання комунальному підприємству “ВРЕЖО №7” Запорізької міської ради майно комунальної власності згідно з додатками 1, 2, 3, у тому числі: вул. Академіка Весніна, 1-6, прим. № 109 підвальний поверх, (літ.А-9); вул.Академіка Весніна, 1-6, прим. 110 підвальний поверх, (літ.А-9); бул.Вінтера, 24 приміщення б/н цокольний поверх, (літ. А-5);  бул.Вінтера, 24, прим.35 приміщення №35 підвальний поверх, 4 під, (літ. А-5); вул.Академіка Весніна, 1-6, прим. 111 підвальний поверх, (літ. А-9); Бєльфорський, 13, прим.85 перший поверх, (літ. А-9); вул.Бородінська, 1, прим. 145; вул.Вишневського/Івановська,.8/20, приміщення №73 перший поверх, (літ. А-9); бул. Вінтера, 40, нежитлове приміщення VIII першого поверху (літ. А-5); бул. Вінтера, 44, приміщення № 16,43 підвального та першого поверхів, (літ. А-3); бул. Вінтера, 50, прим.25 підвальний поверх, (літ. А-3); вул.Дегтярьова, 12,прим.107 прибудова, (літ. А-9); вул. Дніпровське шосе, 30 прим. 196, перший та підвальний поверхи, (літ. А-5); вул. Дніпровське шосе, 48, част.прим.132 перший поверх, (літ. А-5); вул.Дніпровське шосе, 60, прим.131 цокольний поверх, (літ. А-5); вул.Дніпровське шосе, 62,прим. 79, першого поверху, (літ. А-6); вул.Дудикіна, 11, прим.345, перший поверх, (літ. А-5), приміщення № 10 та частина місць загального користування №№ 1,2,3; вул.Дудикіна, 11, прим.VIII перший поверх, (літ. А-5), а саме: кімнати №3,4,12,13,14,15,16, 18,22,23,25, місця загального користування №№ 1,2,17,19,20,21,24,25 ,26; вул.Зестафонская, 5 частина приміщення №ХХП перший поверх, (літ. А-9); вул. Зестафонська, 6-а, прим.71,  приміщення підвальний поверх, (літ. А-5); вул.Зестафонська, 6-а, прим.72 підвальний поверх (літ.А-5); вул. Каховская, 26, прим. б/н кім.123,125,126,127 перший поверх, (літ. А-9), вул.Каховская, 26, приміщення б/н перший поверх, (літ. А-9), кімнати № 128,129,130; вул. Кияшко, 42,прим. XVI підвального поверху, (літ. А-5); вул.Кіяшко, 9, прим. 144 приміщення №144 підвальний поверх, (літ. А-9); вул. Ладозька, 20, прим. 127 першого поверху (літ. А-9); вул.О.Кобилянської, 1 (1 поверх) (літ. А-5), прим.ІІІ; вул. Професора Толока, 18-а приміщення перший поверх, (літ. А-9), 3 під`їзд; вул.Професора Толока, 27-а приміщення №139 перший поверх, (літ. А-9); вул. Професора Толока, 34 частина нежитлового приміщення №143 першого поверху, (літ. А-9, у складі приміщення №8 та місць загального користування №№1,4,7; вул. Сергія Синенка, 31, прим. 12,13 першого поверху, (літ. А-3); вул. Сергія Синенка, 47, прим. 15 цокольний поверх, (літ. А-3); вул. Сергія Синенка, 65-а, прим. LI перший поверх, (літ. А-9); вул. Сергія Синенка, 65-6, прим. 108, перший поверх, (літ. А-9); вул. Товариська, 39, прибудоване приміщення, (літ. А-9); вул.Товариська, 39, частина нежитлового № XVIII першого поверху (літ.А-9) у складі № 3,5,6,7,13 та місця загального користування №№1,2,8,9; вул. Товариська, 39, прим.9,  частина нежитлового № XVIII  першого поверху (літ.А-9) у складі №4,13 та місця загального користування №№1,2,8,9; вул.Товариська, 39, прим. 172, перший поверх, (літ. А-9), (1 під`їзд); вул.Товариська, 39, прим. 173 перший поверх, (літ. А-9), (1 під`їзд); вул.Товариська, 39а, прим. 73а перший поверх, (літ. А-9); вул. Товариська, 66 А, приміщення №240 перший поверх, (літ. А-10); вул.Товариська,43, прим. XVII першого поверху (літ. А-9); вул.Штурмова, 3 нежитлове приміщення № 139, підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Штурмова, 3, прим. 136 підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Штурмова, 3, прим. 137 підвальний поверх, (літ. А-5); вул.Штурмова, 5, приміщення №145 перший поверх, (літ. А-9); вул.Штурмова, 9, прим.249, частина приміщення № 68,11, підвального поверху (літ. А-5) у складі приміщень №№/2-1/72-10; вул. Щаслива, 5, прим.67, підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Звенигородська, 3 прим.134, перший поверх, (літ. А-9); вул.. Хакаська, 7 прим. XVII, перший поверх, (літ. А-9); вул. Професора  Толока, 37 прим. 267, перший поверх, (літ. А-9); вул. Ладозька, 34 прим.73, перший поверх, (літ. А-9).
          Відповідно до вказаного рішення доручено комунальному підприємству "Наше місто" Запорізької міської ради передати, а комунальному підприємству "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7" Запорізької міської ради прийняти в господарське відання майно комунальної власності згідно з додатками 1,2,3 до рішення (п.2). Зобов`язано комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7"  Запорізької міської ради підготувати проекти відповідних додаткових угод до чинних договорів оренди (позички) та забезпечити їх підписання (п.3). Зобов`язано комунальне підприємство "Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7"  Запорізької міської ради надати до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради інформацію щодо виконання п.п. 2, 3 рішення. (п.4).
          Матеріалами справи встановлено, що між Комунальним підприємством “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” Запорізької міської ради та Концерном “Міські теплові мережі” договір з централізованого опалення та постачання гарячої води не укладено.
З листування між сторонами вбачається, що між ними ведуться перемовини щодо укладення відповідного договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, однак між сторонами договір не укладено, оскільки існують розбіжності щодо переліку приміщень, до яких надавались послуги, методики здійснення розрахунків, тощо.
          4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
          Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, перевіривши  на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
          Предметом розгляду у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для стягнення з відповідача вартості наданих позивачем послуг постачання теплової енергії за відсутності укладеного між сторонами договору.
          За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
          Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
          За приписами статті 173 Господарського кодексу України визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.
          Згідно з частиною першою 1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
          Апеляційний господарський суд визначає, що між концерном «Міські теплові мережі» як теплопостачальною організацією та комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» як споживачем, спірні правовідносини виникли в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України  «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування тепловою енергією (далі - Правила), затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198 та іншими нормативно-правовими актами України.
          Позивач - Концерн «Міські теплові мережі» є суб`єктом природної монополії відповідно до положень Закону України «Про природні монополії» та за приписами статті 19 Закону України «Про теплопостачання» як монополіст не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.
          В положеннях Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією надано визначення понять, а саме: теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі до договору (Закон); споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору (Правила).
          Частиною другою статті 275 Господарського кодексу України унормовано, що відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.
          Зазначені положення кореспондуються з пунктами 4, 14 Правил користування тепловою енергією, якими передбачено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії, споживач зобов`язаний до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання укласти з теплопостачальною організацією такий договір.
          Отже, з огляду на викладені норми права, поставка теплової енергії без договору не допускається.
          Між тим, взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії згідно до пунктів 1-2, 4 Правил користування тепловою енергією визначаються і в тому випадку, коли такий договір відсутній, оскільки вони є обов`язковими для виконання усіма теплопостачальними організаціями незалежно від форми власності, споживачами, організаціями, що виконують проектування, пуск, налагодження та експлуатацію обладнання для виробництва, транспортування, постачання та використання теплової енергії. 
          Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
          Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних послуг з постачання теплової енергії, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.
          У постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 25.03.2019 року у справі № 910/12510/17 викладено правовий висновок, відповідно до якого: "укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком. А, сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період".
          Отже, навіть за відсутності договору, втім, при належному підтвердженні матеріалами справи факту її постачання споживачу, останній не звільняється від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
          Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними, допустимими доказами надання відповідачу послуг з централізованого опалення за період з листопада 2018 року по квітень 2019 року та в листопаді 2019 року на суму 614 028,45 грн та наявності боргу в сумі 439 028,45 грн. 
          Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
          За твердженням Концерну “МТМ” ним з листопада 2018 року надавалась теплова енергія у наступні 52 приміщення: вул.Академіка Весніна, 1-6, прим. №109 підвальний поверх, (літ.А-9); вул.Академіка Весніна, 1-6, прим.110 підвальний поверх, (літ.А-9); бул. Вінтера, 24 приміщення б/н цокольний поверх, (літ. А-5);  бул. Вінтера, 24, прим.35 приміщення №35 підвальний поверх, 4 під, (літ. А-5); вул.Академіка Весніна, 1-6, прим. 111 підвальний поверх, (літ. А-9); Бєльфорський, 13, прим.85 перший поверх, (літ. А-9); вул. Бородінська, 1, прим. 145; вул.Вишневського/Івановська,.8/20, приміщення №73 перший поверх, (літ. А-9); бул. Вінтера, 40, нежитлове приміщення VIII першого поверху (літ. А-5); бул.Вінтера, 44, приміщення № 16,43 підвального та першого поверхів, (літ. А-3); бул. Вінтера, 50, прим.25 підвальний поверх, (літ. А-3); вул. Дегтярьова, 12,прим.107 прибудова, (літ. А-9); вул. Дніпровське шосе, 30 прим. 196, перший та підвальний поверхи, (літ. А-5); вул. Дніпровське шосе, 48, част.прим.132 перший поверх, (літ. А-5); вул. Дніпровське шосе, 60, прим.131 цокольний поверх, (літ. А-5); вул. Дніпровське шосе, 62,прим. 79, першого поверху, (літ. А-6); вул. Дудикіна, 11, прим.345, перший поверх, (літ. А-5), приміщення № 10 та частина місць загального користування №№ 1,2,3; вул. Дудикіна, 11, прим.VIII перший поверх, (літ. А-5), а саме: кімнати №3,4,12,13,14,15,16, 18,22,23,25, місця загального користування №№ 1,2,17,19,20,21,24,25 ,26; вул. Зестафонская, 5 частина приміщення №ХХП перший поверх, (літ. А-9); вул. Зестафонська, 6-а, прим.71,  приміщення підвальний поверх, (літ. А-5); вул.Зестафонська, 6-а, прим.72 підвальний поверх (літ.А-5); вул. Каховская, 26, прим. б/н кім.123,125,126,127 перший поверх, (літ. А-9), вул.Каховская, 26, приміщення б/н перший поверх, (літ. А-9), кімнати № 128,129,130; вул. Кияшко, 42,прим. XVI підвального поверху, (літ. А-5); вул. Кіяшко, 9, прим. 144 приміщення №144 підвальний поверх, (літ. А-9); вул. Ладозька, 20, прим. 127 першого поверху (літ. А-9); вул. О.Кобилянської, 1 (1 поверх) (літ. А-5), прим.ІІІ; вул. Професора Толока, 18-а приміщення перший поверх, (літ. А-9), 3 під`їзд; вул. Професора Толока, 27-а приміщення №139 перший поверх, (літ. А-9); вул. Професора Толока, 34 частина нежитлового приміщення №143 першого поверху, (літ. А-9, у складі приміщення №8 та місць загального користування №№1,4,7; вул. Сергія Синенка, 31, прим. 12,13 першого поверху, (літ. А-3); вул. Сергія Синенка, 47, прим. 15 цокольний поверх, (літ. А-3); вул. Сергія Синенка, 65-а, прим. LI перший поверх, (літ. А-9); вул. Сергія Синенка, 65-6, прим. 108, перший поверх, (літ. А-9); вул. Товариська, 39, прибудоване приміщення, (літ. А-9); вул.Товариська, 39, частина нежитлового № XVIII першого поверху (літ.А-9) у складі № 3,5,6,7,13 та місця загального користування №№1,2,8,9; вул. Товариська, 39, прим.9,  частина нежитлового № XVIII  першого поверху (літ.А-9) у складі №4,13 та місця загального користування №№1,2,8,9; вул. Товариська, 39, прим. 172, перший поверх, (літ. А-9), (1 під`їзд); вул. Товариська, 39, прим. 173 перший поверх, (літ. А-9), (1 під`їзд); вул.Товариська, 39а, прим. 73а перший поверх, (літ. А-9); вул.Товариська, 66 А, приміщення №240 перший поверх, (літ. А-10); вул. Товариська,43, прим. XVII першого поверху (літ. А-9); вул. Штурмова, 3 нежитлове приміщення № 139, підвальний поверх, (літ. А-5); вул.  Штурмова, 3, прим. 136 підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Штурмова, 3, прим. 137 підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Штурмова, 5, приміщення №145 перший поверх, (літ. А-9); вул. Штурмова, 9, прим.249, частина приміщення № 68,11, підвального поверху (літ. А-5) у складі приміщень №№/2-1/72-10; вул. Щаслива, 5, прим.67, підвальний поверх, (літ. А-5); вул. Звенигородська, 3 прим.134, перший поверх, (літ. А-9); вул.. Хакаська, 7 прим. XVII, перший поверх, (літ. А-9); вул. Професора  Толока, 37 прим. 267, перший поверх, (літ. А-9); вул. Ладозька, 34 прим.73, перший поверх, (літ. А-9).
          Комунальне підприємство “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7” (код ЄДРПОУ 05478717) згідно відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є комунальним підприємством, засновником якого є Запорізька міська рада. 
          Згідно пунктом 1.1 Статуту (т.2 а.с. 88-96) відповідач є правонаступником усіх майнових прав та обов`язків державного комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7”. 
          Відповідно до пункту 4.2. Статуту відповідач зобов`язаний забезпечувати збереження та ефективне використання комунального майна, яке перебуває в його господарському віданні.
          За приписами частин першої, третьої статті 78 Господарського кодексу України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
          Особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом (ч.1 ст. 78 Господарського кодексу України).
          Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 136 Господарського кодексу України правом господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.
          За приписами частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
          Таким чином, як право власності, так і право господарського відання поєднує можливість володіти, користуватися та розпоряджатися майном.
          За нормами частини четвертої  статті 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує.
          Оскільки відповідачу за актами приймання передачі на виконання рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21.09.2018 № 439/9 (т.1 а.с.294-309) було передано в господарське відання майно комунальної власності (нежитлові приміщення) згідно з додатками 1, 2, 3 до рішення, КП “ВРЕЖО №7” є споживачем послуг з централізованого опалення, які постачались на вказані об`єкти та не звільняється від утримання такого майна.
          При цьому, як вже було зазначено, відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на відповідачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини.
          Системи опалення приміщень відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинків, в яких вони розташовані, при цьому, апеляційний суд враховує, що теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.
          Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 Опалення, вентиляція та кондиціонування опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах.
          Рішення про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжя приймає виконавчий комітет Запорізької міської ради.
          Рішеннями про початок та закінчення опалювального сезону 2018-2019рр. № 511 від 01.11.2018 та № 130 від 04.04.2019 та початок опалювального сезону 2019-2020рр. №441 від 24.10.2019 відповідно, Концерном “МТМ було розпочато і закінчено опалювальний сезон у м. Запоріжжя.
          В зв`язку з тим, що об`єкти споживання теплової енергії відповідача мають спільне з будинком підключення до теплової мережі позивача, факт отримання теплоносія в період опалювального сезону з 04.11.2018 по 05.04.2019 та у листопаді 2019 підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2018-2019рр. № 511 від 01.11.2018 та № 130 від 04.04.2019, та про початок опалювального сезону 2019-2020рр. №441 від 24.10.2019, актами приймання-передачі та рахунками за спожиту теплову енергію.
          Апеляційний господарський суд зважає на відсутність спору між сторонами щодо тривалості опалювального періоду та враховує відсутність в матеріалах справи комісійних актів за участю сторін, в яких би був зафіксований факт відсутності теплопостачання у приміщення відповідача чи невідповідності температурного режиму в приміщеннях визначеним нормативам, як і інших доказів, що могли б свідчити про факт неотримання відповідачем послуг з централізованого опалення чи їх неналежного надання.          
          При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.
          Законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії, пов`язує обов`язок споживача сплатити вартість теплової енергії за фактом її споживання. Отже, при підрахунку теплоспоживання необхідно враховувати, в тому числі, тепловиділення в приміщенні від поверхонь прокладених трубопроводів (стояків, підводок до приладів тощо), що знаходяться у приміщенні з приладами обліку або без них. Таким чином, якщо навіть у приміщенні відсутні опалювальні прилади, але є стояки, підводки до приладів, споживач повинен сплачувати за фактичне тепло, яке виділяється від зазначених трубопроводів.
          Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду актів відключення системи теплоспоживання та гарячого водопостачання чи актів про відключення приміщень від мереж централізованого опалення, відтак факт наявності систем теплопостачання в приміщеннях відповідача, що приєднані до загальної системи опалення, в спірному періоді є підтвердженим.
          Звертаючись з даним позовом, позивачем надано суду розрахунок заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 .
          За вказаний період відповідач здійснив часткову оплату за наданні послуги у розмірі 175 000,00 грн, що і стало підставою для звернення з даним позовом.
          Споживач, який фактично споживає теплову енергію, не вчинивши дій з відключення від послуг теплопостачання відповідно до Правил користування тепловою енергією, не може бути звільнений від оплати вартості спожитої теплової енергії, як особа, що допустила господарське правопорушення у відносинах теплопостачання. 
          Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №904/2238/17, від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.
          Позивачем до матеріалів справи додані покази вузлів обліку протягом опалювального періоду 2018-2019 років за кожен місяць окремо багатоквартирними будинками в цілому за адресами приміщень, які перебувають на балансі відповідача, а також обсяги спожитої теплової енергії багатоквартирними будинками в цілому за адресами приміщень, які перебувають на балансі відповідача протягом опалювального періоду 2018-2019 років за кожен місяць окремо (т.2 а.с.128-141).
          Колегія суддів враховує, що у зв`язку з тим, що приміщення КП “ВРЕЖО №7” приєднані до внутрішньобудинкових систем житлових будинків, то правовідносини між сторонами підпадають під регулювання “Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення”, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила №630).
          Відповідно до пункту 12 Правил № 630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.
          Прилад обліку теплової енергії - засіб вимірювальної техніки, що має нормовані метрологічні характеристики і тип якого занесений до реєстру затверджених типів засобів вимірювальної техніки, на основі показань якого визначається обсяг спожитої теплової енергії; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору (стаття 14 Закону України "Про теплопостачання").
          Як зазначив позивач, нарахування за послуги з централізованого опалення надані відповідачу, здійснювалися Концерном “МТМ” з урахуванням показів будинкових засобів теплової енергії та опалювальної площі приміщень, переданих в господарське відання відповідачу.
          При цьому, як передбачено частиною першою статті 8 Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону.
          За приписами пунктом 3 частини другої статті 10 Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів. Аналогічні положення містяться у Правилах № 630.
          Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вбачає, що порядок та підстава визначення розміру нарахованих платежів за послугу з централізованого опалення для нежитлових приміщень, які знаходяться на балансі КП “ВРЕЖО № 7” за кожен місяць опалювального сезону у спірний період за всіма адресами приміщень відповідають приписам статті 10 Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”; розмір плати за надані послуги здійснений позивачем на підставі тарифу, встановленого Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг “Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ, релігійних організацій та інших споживачів (крім населення) № 878 від 21.08.2018 та № 1725 від 10.12.2018, з урахуванням питомих норм згідно Керівного технічного матеріалу (КТМ) 204 України 244-94 “Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні.
          Норма втрати теплоти на опалення 1 кв.м. загальної площі будинку відповідно до його поверховості, ккал/год*м2, згідно КТМ 204 України 244-94, приведена позивачем до розрахункової температури зовнішнього повітря, яка для м. Запоріжжя, згідно ДСТУ-Н Б В.1.1-27:2010 “Будівельна кліматологія”, Київ, Мінрегіонбуд України, 2011, складає -21 0С: для 1-2 поверхів норма споживання теплової енергії ккал/год*м2 складає 175,11, для 3-4 поверхів – 101,01, для 5 і більше поверхів – 67,47.
          Величина норми споживання на опалення розрахована згідно КТМ 204 України 244-94, складає Qmax = qo * S,
де qo – норми витрати теплоти на опалення на 1 м2 будівлі, ккал/год*м2;
S – площа приміщення споживача, м2.
          При цьому, у відповідності абз. 4 п. 12 Правил № 630 плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання…”. 
          Здійснюючи розрахунки для приміщень, в яких відсутні будинкові засоби обліку теплової енергії, позивач виходив з нормативів (норм) споживання для нежитлових приміщень з урахуванням річної питомої норми споживання теплової енергії на 1 кв.м. опалювальної площі у відповідності до Норм КТМ та Державних будівельних норм України В.2.5-67:2013.
Qоп = Kоп * Тгод * q, Гкал,
де Kоп  = (tв - tфакт)/(tв - tрозр.),
tв – розрахункова температура всередині приміщення, 0С;
tфакт – середньомісячна температура зовнішнього повітря в розрахунковому періоді, 0С;
tрозр. – максимальна розрахункова температура зовнішнього повітря для регіону, для Запоріжжя та Запорізької області – 22 0С;
Тгод  - кількість годин споживання в розрахунковому періоді;
Q – договірне теплове навантаження на опалення приміщення, Гкал/год.
          Апеляційний суд відхиляє наданий відповідачем контррозрахунок суми заборгованості з огляду на те, що він не базується на відповідних підтверджуючих документах та доказах; зроблений з використанням неправильних вихідних даних (як-то фактичної кількості наявних в господарському віданні КП “ВРЕЖО № 7” приміщень до яких надавалися послуги з централізованого опалення Концерном “МТМ”, кількості (обсягу) отриманої теплової енергії) та застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,25% (без обґрунтування відповідними доказами можливості його застосування до приміщень, що перебувають на балансі КП “ВРЕЖО № 7”, а саме наявності в будинках обладнаних загальнобудинкових теплових лічильників); на підставі Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28.12.2018 за № 502/32954, яка не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, так як встановлює порядок розподілу спожитих комунальних послуг, які регулюються Законом України “Про житлово-комунальні послуги” № 2189-VIII, який  був введений в дію з 01.05.2019, тобто не охоплював періоди листопад 2018-квітень 2019, за які позивачем було здійснено нарахування відповідачу.
          В свою чергу, міркування відповідача стосовно подвійного нарахування плати за послуги опалення в підвальних приміщеннях, як для населення (співвласників) будинку, так і для КП “ВРЕЖО № 7” є необґрунтованими, оскільки підвальні приміщення згідно п. 2 затвердженої “Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг” від 22.11.2018 № 315 є опалюваними приміщеннями, які забезпечуються тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання, тобто нежитлові приміщення, які знаходяться у господарському віданні відповідача, незалежно від розміщення в будинку, є опалювальними приміщеннями. 
          Згідно пункту 2 Методики втрати теплової енергії, вартість яких є нижчою по відношенню до вартості послуги з опалення та визначається у відсотковому відношенні згідно Методики це втрати з трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення поза межами опалювальних приміщень, а саме місця загального користування (МЗК), транзитні ділянки цієї системи у приміщеннях з індивідуальним опаленням та приміщення, у якому комунальна послуга з постачання теплової енергії не надається.
          Рахунки позивача за опалення нежитлових приміщень відповідача не містять додаткового нарахування за втрати теплової енергії з трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалювання у нежитлових приміщеннях (місцях загального користування та ін.), так як ці втрати визначаються згідно Методики поза межами опалювальних приміщень, що не спростовано відповідачем у встановленому порядку.
          Апеляційний суд зазначає, що основними засадами судочинства, закріпленими у статті 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України           унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
          Згідно з частинами першою, другою, третьою 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських   судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних     прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
          Згідно статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
          Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
          Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
          Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
          Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
          Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
          Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
          Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
          Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив із того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
          Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          Колегія суддів звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
          З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
          У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
          Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
          Колегія суддів зауважує, що матеріали справи у своїй сукупності, свідчать про більшу вірогідність існування обставин, на які посилався позивач, щодо постачання Концерном “МТМ” теплової енергії КП “ВРЕЖО № 7” в період листопад 2018 -квітень 2019 року та листопаді 2019 року на загальну суму 614 028,45 грн, й, відповідно, непідтвердженість обставин, якими обґрунтовував відповідач свої заперечення щодо їх ненадання.
          На підставі фактично встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів апеляційний господарський суд доходить висновку, що позивач виконав свої зобов`язання відносно надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний її сплатити.
          Пунктом 18 Правил №630 визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. 
          Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
          Відповідно до пункту  23 Правил користування тепловою енергією розрахунки за спожиту  теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.
          У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно  до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
          Пунктом 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 “Про деякі питання практики застосування законодавства за порушення грошових зобов`язань” визначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов`язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв`язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв`язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез`явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред`явленою.
          З матеріалів справи вбачається, що акти приймання-передачі теплової енергії та рахунки за спожиту теплову енергію за листопад-квітень 2019 року та за листопад 2019 року  надсилались позивачем на адресу відповідача, що підтверджується реєстрами відправленої кореспонденції та реєстрами про отримання (т. 1 а.с.329-339) та визнається КП “ВРЕЖО №7”. При цьому, відповідачем жодного разу не було надано позивачу письмові заперечення щодо нарахувань та наданих йому актів та рахунків за теплову енергію.
          Надіславши відповідні документи, позивач фактично пред`явив відповідачу вимогу в розумінні статті 530 Цивільного кодексу України оплатити вказану в них суму. Враховуючи, що договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не укладено, то семиденний строк для оплати по кожному рахунку окремо починається з дня пред`явлення позивачем такої вимоги про його сплату.
          Нормами статті 193 Господарського кодексу України, статей 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. 
          Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).
          Відповідач зобов`язання по оплаті наданих послуг з теплопостачання виконав не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість за спірний період у розмірі 439028,45 грн.
          Доказів оплати заборгованості за спожиту теплову енергію матеріали справи не містять.
          Відповідно до розрахунку позивача, доданих актів приймання-передачі теплової енергії та рахунків, стягненню з відповідача підлягає заборгованість за надані послуги в розмірі 439 028,45 грн.
          Апеляційний суд звертає увагу сторін, що за правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
          За частинами першою - четвертою статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
          Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
          В даному випадку, неоплата отриманої теплової енергії підриває гарантії забезпечення населення м.Запоріжжя теплом в опалювальний сезон, призводить до погіршення якості наданих послуг та перешкоджає здійсненню модернізації та ремонту систем теплопостачання.
          З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач належними та допустимими доказами не довів того, що він не споживав послуги та не є споживачем в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про теплопостачання", вимоги позивача про стягнення з відповідача 439 028,45 грн вартості поставленої теплової енергії є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню судом.
          У зв`язку з порушенням КП “ВРЕЖО № 7” обов`язку щодо своєчасної і повної оплати фактично спожитої теплової енергії за спірний період відповідно до вимог чинного законодавства Концерном “МТМ” відповідачу нараховані 3 % річних в сумі 18 588,24 грн та інфляційні втрати в сумі 24 899,01 грн.
          Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
          Відповідно до частин 3, 4 пункту 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань” розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
          У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., згідно яких розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний  індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.
          Отже, з огляду на викладене, позивач має право нараховувати відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати на суму боргу та вимагати їх сплати.
          Враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов`язання, перевіривши правильність розрахунків та межі граничного строку нарахування, не виявивши методологічних та арифметичних помилок, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат і наявності підстав для їх задоволення в межах сум, заявлених до стягнення, а саме: 3 % річних в сумі 18 588,74 грн та інфляційних втрат в сумі 24 899,01 грн.
          Апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що у заявлених позовних вимогах, з урахуванням порядку детального розрахунку розподілу обсягу спожитої теплової енергії для централізованого опалення приміщень, які перебувають на балансі відповідача, неможливо встановити по яким саме об`єктам нараховано заборгованість.
          Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що Концерном “МТМ” належним чином не обґрунтовано жодних правових підстав включення в єдиний особовий рахунок значної кількості приміщень, розташованих у різних за експлуатаційними характеристиками багатоквартирних будинках, які мають різну поверховість, наявність або відсутність будинкових приладів обліку, різні матеріали стін будинку, їх утеплення, площу, наявність приладів опалення в місцях загального користування та інші фактори, що впливають на розрахунок суми за послуги централізованого опалення.
          Стосовно даних тверджень колегія суддів зауважує, що матеріали справи свідчать про те, що нарахування за послуги з централізованого опалення Концерн “МТМ” здійснював з урахуванням показів будинкових засобів теплової енергії та опалювальної площі приміщень, переданих в господарське відання відповідачу згідно підтверджуючих документів, (актів приймання-передачі нежитлових приміщень, рішення Запорізької міської ради). Крім того, нормами чинного законодавства не встановлено заборони нарахування за послуги з централізованого опалення на декілька об`єктів разом за споживання однакових за призначенням та функціями комунальних послуг, що не виключає можливість здійснення нарахувань таким способом, відповідно за умови дотримання законодавчих приписів, визначених в тому числі Правилами № 630. 
          Водночас, відсутність актів готовності до опалювального періоду та актів промивки системи центрального опалення не може бути підставою для тверджень про недоведеність позивачем факту теплопостачання та відмови у позові, оскільки їх складання входить до компетенції балансоутримувача. 
          Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
          Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
          У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
          ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
          Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі “Шенк проти Швейцарії” (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
          Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).
          Колегія суддів не приймає до уваги клопотання КП “ВРЕЖО №7” про врахування висновків щодо застосування норм права, які викладені в судових рішеннях: постанові Верховного Суду від 22.12.2020 у справі № 311/3489/18, постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 904/547/18, постановах Центрального апеляційного господарського суду від 22.10.2020 у справі № 908/3558/19, від 10.03.2021 у справі № 908/3586/19, від 30.03.2021 у справі № 908/3567/19 від 14.02.2020 у справі № 908/1901/19, від 19.04.2021 у справі №908/3175/20, враховуючи таке.
          За приписами ч. 5, 6 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
          Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.08.2020 у справі № 922/3422/18 сформовано наступний правовий висновок, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. За положеннями цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах. Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
          Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16.
          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
          Апеляційний суд, проаналізувавши наведені КП “ВРЕЖО №7” судові рішення, про врахування висновків щодо застосування норм права в яких зазначив заявник, встановив таке.
          У постанові Верховного Суду від 22.12.2020 у справі № 311/3489/18 предметом спору було стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Водночас, у вказаній справі встановлені інші, відмінні від даної справи фактичні обставини, зокрема, судами зазначено, що 10 вересня 2006 року між сторонами встановлено договірні відносини на забезпечення функціонування системи індивідуального (автономного) та централізованого опалення на підставі проекту відключення від мереж централізованого опалення та на підставі облікового рахунку. Відповідачу, як і всім іншим мешканцям будинку, які відключені від систем централізованого опалення, нараховувалась оплата за опалення місць загального користування будинку, які остання з 01 січня 2016 року не сплачує. Тому позовні вимоги з приводу обв`язку відповідача оплачувати послуги з опалення місця загального користування є обґрунтованими, а сума боргу, інфляційні втрати та 3 % річних підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності. 
          У постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 904/547/18 предметом спору було визнання укладеними неврегульованих пунктів договору купівлі-продажу. При цьому, судами встановлено, що сторони не врегулювали розбіжності стосовно певних умов Договору; вимоги щодо обов`язковості укладання договору на постачання теплової енергії встановлені ГК України, Законом № 2633 і Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198 (далі - Правила користування тепловою енергією); запропонована позивачем редакція спірних пунктів 1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 4.2.8, 4.2.9, 4.2.11, 4.2.15, 5.1.5, 7.1, 7.5, 9.1 договору відповідає вимогам законодавства, що регулює правовідносини у сфері постачання теплової енергії.
          Отже, правовідносини у справах, на які посилається КП “ВРЕЖО № 7”, не є подібними з правовідносинами у справі № 908/3529/19, оскільки мають різний предмет спору, вирішення справи здійснено за встановлення судами інших фактичних обставин, які не є подібними з обставинами у цій справі та за іншої доказової бази.
          Стосовно врахування висновків щодо застосування норм права, які викладені в судових рішеннях - постановах Центрального апеляційного господарського суду, колегія суддів наголошує, що чинним законодавством не передбачено при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин обов`язковість врахування судом висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах суду апеляційної інстанції.
          При цьому, необхідно зазначити, що відповідно до ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Згідно частиною першою статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що додані щомісячні нарахування з листопада 2018 по квітень 2019 року та за листопад 2019 року без зазначення нарахувань та детального розрахунку по кожному приміщенню окремо, оскільки норми чинного законодавства не виключають можливість нарахувань позивачем за послуги з централізованого опалення на декілька об`єктів разом за умови єдиного підходу нарахуванням, а саме відповідно до Правил 630.
          Апеляційним судом застосовано норми Законів України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, що підлягають застосуванню у даних спірних правовідносинах з урахуванням фактичних обставин справи та вирішено спір на підставі доказів, поданих учасниками справи.
          При цьому, суд не пов`язаний висновками Центрального апеляційного господарського суду у справах, на які посилається КП “ВРЕЖО №7”, оскільки здійснює  безпосереднє дослідження наявних у справі доказів та надання їм оцінки на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
          4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
            Відповідно до пункту 4 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
          Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
          Відповідно до ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
             Рішення господарського суду ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування судового рішення та задоволення позовних вимог.
          4.5 Розподіл судових витрат
          Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.
          Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
            Апеляційну скаргу Концерну “Міські теплові мережі” задовольнити.
         Рішення Господарського суду Запорізької області від 24.11.2020 у справі №908/3529/19 скасувати.
Позовні вимоги Концерну “Міські теплові мережі” до відповідача Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” про стягнення 482 515,70 грн  - задовольнити.
Стягнути з Комунального підприємства “Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7” на користь Концерну “Міські теплові мережі” заборгованість за поставлену теплову енергію у сумі основного боргу 439 028,45 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 24  899,01 грн, 3% річних у розмірі 18  588,24 грн., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 7   237,74 грн  та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 10  856,60 грн.
Доручити Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

          Постанова складена у повному обсязі  17.06.2021.

          Головуючий                                                   В.О.Кузнецов

          Судді                                                     В.Ф.Мороз

                      А.Є.Чередко