ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001209 пров. № А/857/2878/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Качмара В.Я.
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні за апеляційною скаргою Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року (суддя першої інстанції Гулкевич І.З., м. Львів, повний текст складено 24.12.2020),
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 106385, 58 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при звільнені через хворобу за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з позивачем, всупереч чинному законодавству, не проведений повний розрахунок, а саме відповідач не виплатив на користь позивача одноразову грошову допомогу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. На момент звільнення зі служби з Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України його вислуга становила 22 відпрацьованих роки, а підставою для звільнення слугував стан здоров`я, що підтверджується наказом Управління поліції охорони у Львівській області від 05.10.2017 № 248 о/с. Вважа, що виходячи з приписів ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» має право на отримання одноразової грошової допомоги за кожен повний рік служби, оскільки даним законом встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я; які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року позов було задоволено. Стягнуто з Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 106 385 грн. 58 коп.
Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення та постановити нове – про відмову в задоволенні позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд безпідставно проігнорував вимоги п. 5 ст. 100 Закону України «Про Національну поліцію», якою встановлено, що якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених цим Законом та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, визначених з різних підстав іншими законами та нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи. Тобто, навіть якби позивач і мав право на отримання грошової допомоги, що є предметом спору, при наявності права на декілька видів, особі виплачується лише одна за її вибором. Позивач подав заяву про виплату йому допомоги по інвалідності. Отже самостійно обрав вид допомоги, який бажає отримати. Тому підстав для виплати йому іншого виду допомоги немає. Також, позивач безпідставно нарахував самостійно суму компенсації, застосовуючи неправильні базові дані. Суд першої інстанції безпідставно прийняв визначену позивачем суму, не перевіривши правильність формування розміру грошової допомоги, що підлягає стягненню. Так, за належним розрахунком сума допомоги складає 72112, 34 грн. Отже, у задоволенні позову слід відмовити. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність і обгрунтованність оскаржуваного судового рішення. 
У судовому засіданні представник апелянта Бондар В.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. 
Позивач та його представник у судовому засіданні заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та зауважили, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не висловлював заперечень щодо визначеної суми грошової допомоги. Просили залишити рішення суду в силі.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 проходив службу в органах поліції на посаді поліцейського взводу охорони об`єктів та публічної безпеки №1 батальйону №2 полку Управління поліції охорони у Львівській області, маючи спеціальне звання старшого сержанта поліції.
Наказом Управління поліції охорони у Львівській області від 05.10.2017 №248 о/с старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з 05.10.2017 звільнено через хворобу за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років в календарному обчисленні на день звільнення позивача становила 22 роки 07 місяців 16 днів.
27.12.2017 позивач звернувся із запитом до Управління поліції охорони у Львівській області, в якій просив повідомити, в якій сумі Управління поліції охорони у Львівській області нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби (якщо не нараховано письмово повідомити причин цього).
Управління поліції охорони у Львівській області листом від 02.01.2018 №07/43/33/02-2018 відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні.
Вважаючи, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби повинна нараховуватись у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач звернувся із позовом до суду.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання такої виплати з наступних підстав.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, який набрав чинності 07 листопада 2015 року, відповідно до статті 102 якого пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, (далі Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах – на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Таким чином, частиною 1 статті 9 Закону № 2262-XII встановлені дві самостійні підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: які мають право на пенсію за цим Законом і звільняються зі служби за станом здоров`я; які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.
Вказаному кореспондує пункт 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, яким встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до пункту б частини 1 статті 1-2 Закону № 2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Судом встановлено, що позивач проходив службу в Управлінні поліції охорони у Львівській області Національної поліції України наказом Управління поліції охорони у Львівській області від 05.10.2017 №248 о/с старшого сержанта поліції ОСОБА_1 з 05.10.2017 звільнено через хворобу за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років в календарному обчисленні на день звільнення позивача становила 22 роки 07 місяців 16 днів, а підставою для звільнення став стан здоров`я.
Одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням має разовий характер. Право на її одержання пов`язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав.
Тому не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.
Відповідно аргументи відповідача щодо не можливості застосування до спірних правовідносин положень Постанови № 393 не можуть братись до уваги.
В свою чергу, на переконання суду, зазначення законодавцем в тексті частини 2 статті 9 Закону № 2262-XII, що право на вказану грошову допомогу мають особи рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деякі інші особи, які мають право на пенсію за цим Законом, відповідач помилково трактує як обов`язкову умову отримання такої допомоги, оскільки таке законодавче формулювання вказує лише на поширення дії цього Закону на відповідну категорію осіб.
Так, Верховний Суд у постанови від 10 квітня 2019 року (справа №823/1919/16) зазначив, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням має разовий характер. Право на її одержання пов`язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав. Тому не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.
Окрім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99   та   від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Отже, виходячи з приписів чинного законодавства, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги за кожен повний рік служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення.
Щодо аргументів апелянта про те, що при наявності права на декілька видів грошової допомоги особі виплачується лише одна за вибором, а не всі види, то суд вважає такі безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до частини 5 статті 100 Закону України «Про Національну поліцію» якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, визначених з різних підстав іншими законами та нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи.
Водночас, системний аналіз положень ст. ст. 97-100 Закону України «Про Національну поліцію» дозволяє суду дійти висновку, що такими визначено порядок призначення одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського, яка є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у перелічених статтею 97 Закону України «Про Національну поліцію» випадках і яка, в свою чергу, може бути призначена за вибором особи або відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», або Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 26 вересня 2018 року (справа №366/3493/16-а).
У свою чергу, виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби передбачена положеннями Закону № 2262-XII та є окремим видом одноразової допомоги, який виплачується військовослужбовцям при звільненні у певних випадках та є однією з частин всіх виплат, які здійснюються військовослужбовцям під час звільнення.
Таким чином, отримання одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського не може бути перешкодою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, оскільки правова природа та підстави призначення (виплати) таких є різними.
За такого правового врегулювання та обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові  від 11 лютого 2021 року у справі № 813/1537/18.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що позивачу спірна допомога не нараховувалася та не виплачувалася. 
При цьому визначення суми спірної допомоги відповідачем не здійснювалося. 
Розрахунок одноразової допомоги є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу одноразову допомогу.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації одноразова допомога відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, тиа деяких інших осіб» не була нарахована та виплачена позивачеві.
Тобто, питання її розміру є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Здійснення розрахунку суми належить до компетенції відповідача, як роботодавця, оскільки завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19, від 17.09.2020 у справі №420/1207/19.
Отже, в рішення суду в частині щодо визначення конкретної суми, яка підлягає стягненню на користь позивача є незаконним і підлягає скасуванню. 
Належним способом захисту прав позивача в межах даного спору є саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільнення у відповідності до частини 1 статті 9  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнени з військової служби,  та деяких інших осіб».
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково. 
Зобов`язати Управління поліції охорони у Львівській області Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні   зі служби у відповідності до ч.1 ст.9 Закону України   «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
В решті позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 12.04.2021.