Постанова                          
Іменем України                 
 
19 травня 2021 року                                            
м. Київ
справа № 755/17374/19
провадження № 61-1610св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Комунальне підприємство «Світоч», 
третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» Алієв Гусєйн Азіз Огли,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року у складі судді Виниченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), Комунального підприємства «Світоч» (далі - КП «Світоч»), третя особа - державний реєстратор КП «Світоч» Алієв Гусєйн Азіз Огли, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 травня 2008 року між  ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 03 грудня 2019 року є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1235/08-Пі, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних та строком повернення кредиту до 04 травня 2023 року
05 травня 2008 року на забезпечення виконання кредитного договору  між  ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 03 грудня 2019 року є АТ «Альфа-Банк», укладено іпотечний договір     № 04Л-262, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 жовтня 2019 року, державним реєстратором винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45203911 від 24 січня 2019 року, відповідно до якого право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, дата державної реєстрації - 22 січня 2019 року, номер запису про право власності - 29994917.
Позивач зазначав, що він не отримував від відповідача письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято за відсутності будь-яких рішень про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки чи виконавчих написів.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором КП «Світоч» м. Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли та запис про право власності № 29994917, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ПАТ «Укрсоцбанк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер 1749984480000, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,9 кв. м, житловою площею 41,1 кв. м, здійснений 22 січня 2019 року, номер запису 29994917, державним реєстратором КП «Світоч» м. Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45203911 від 24 січня 2019 року. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 05 травня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року апеляційні скарги АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з прийняттям державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АКБ «Укрсоцбанк», фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію цього Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті та використовується як місце постійного проживання позичальника, його сім`ї та не перевищує 140 кв. м.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державний реєстратор Алієв Гусєйн Азіз Огли порушив Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що враховуючи наявний розмір простроченої заборгованості за кредитним договором, у кредитора виникло право вимоги дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у позичальника - обов`язок дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того, позивачем не надано жодного доказу використання спірної квартири як місця постійного проживання та відсутності іншого нерухомого майна, оскільки позивач має довести обставини, на які він посилається належними доказами.
Крім того, згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
З огляду на викладене, застереження в іпотечному договорі щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц (провадження №61-33342св18), у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 367/7589/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц (провадження №61-33342св18), у постанові Верховного Суду від 06 лютого  2019 року у справі № 711/4852/17, (провадження № 61-8555св18), у постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 756/11439/15-ц (провадження            №61-23001св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10  квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19), у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, (провадження № 61-10874сво18).
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подавав.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
05 травня 2008 року між  ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 03 грудня 2019 року є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1235/08-Пі, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних, зі строком повернення кредиту до 04 травня 2023 року (т.1, а.с. 11, 12).
На забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором 05 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 04/1-262, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 4244, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на праві власності (т.1, а.с. 7-10).
Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору, у разі порушення основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 4.5.3 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Згідно з пунктом 4.9 іпотечного договору передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (його частину) для задоволення його вимог, що виникають з основного зобов`язання може здійснюватись шляхом надіслання (надання) іпотекодавцю повідомлення про передачу предмета іпотеки (його частини) у власність іпотекодержателя. При цьому право власності на предмет іпотеки (його частину) переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателю місцем проживання іпотекодавця.
Згідно з пунктом 6.3 іпотечного договору всі повідомлення сторін за цим договором здійснюються в письмовій формі шляхом направлення поштою або передачі особисто телеграм та/або листів за зазначеними нижче адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
08 жовтня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 надсилав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому банк пропонував сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 03 жовтня 2018 року складає 208 308,20 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 03 жовтня 2018 року складає 5 890 122,66 грн і 34 920,38 грн пені, та інформував, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а.с. 117).
Лист з указаною вимогою ОСОБА_1 отримав 10 жовтня 2018 року, про що свідчить копія повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку (т. 1, а.с. 118 зв.).
Відповідно до копії матеріалів реєстраційної справи № 1749984480000  представником АТ «Укрсоцбанк» державному реєстратору Алієву Г. А. О., серед іншого, подавались заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 січня 2019 року, договір про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечний договір, копія повідомлення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 03 жовтня 2018 року, опис поштового вкладення, повідомлення-розписка про вручення відправлення поштового спецзв`язку, за результатами розгляду яких державним реєстратором 24 січня 2019 року прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45203911 квартири АДРЕСА_1 за суб`єктом АТ «Укрсоцбанк».
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 жовтня 2019 року, державним реєстратором винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45203911 від 24 січня 2019 року, відповідно до якого право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ 00039019, дата державної реєстрації - 22 січня 2019 року, номер запису про право власності - 29994917 (т. 1, а.с. 16-19).
Підставами виникнення права власності зазначено: доказ вручення (розписка), серія та номер: 6431, виданий 10 жовтня 2018 року, видавник: відправлення спецзв`язку; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер: 13.3-03/96-8874, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; договір кредиту, серія та номер: 380/1235/08-Пі, виданий 05 травня 2018 року, видавник: АКБ СР «Укрсоцбанк»; іпотечний договір, серія та номер: 04/1-262, виданий 05 травня 2008 року, видавник: АКТ СР «Укрсоцбанк» (т.1, а.с. 16).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому  Законом України «Про іпотеку».
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» - іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Умовами іпотечного договору від 05 травня 2008 року № 04Л-262, зокрема пунктом 4.1 іпотечного договору, передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.5.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 4.9 іпотечного договору передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (його частину) для задоволення його вимог, що виникають з основного зобов`язання, може здійснюватись шляхом надіслання (надання) іпотекодавцю повідомлення про передачу предмета іпотеки (його частини) у власність іпотекодержателя. При цьому право власності на предмет іпотеки (його частину) переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем такого повідомлення особисто або з моменту отримання такого повідомлення за останнім відомим іпотекодержателю місцем проживання іпотекодавця.
Згідно з пунктом 6.3 іпотечного договору всі повідомлення сторін за цим договором здійснюються в письмовій формі шляхом направлення поштою або передачі особисто телеграм та/або листів за зазначеними нижче адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
08 жовтня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 надсилало повідомлення про усунення порушень від 03 жовтня 2018 року                         № 13.3-03/96-8874 (т. 1, а.с. 117).
Лист з указаною вимогою ОСОБА_1 отримав 10 жовтня 2018 року, про що свідчить копія повідомлення-розписки про вручення відправлення спецзв`язку (т. 1, а.с. 118 зв).
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Законом України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.  
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що квартира       АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 05 травня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, є безпідставними. 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував.
Безпідставними є посилання касаційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18), постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц (провадження № 61-33342св18),  постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 367/7589/15-ц, постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16-ц (провадження № 61-33342св18), постанову Верховного Суду від 06 лютого  2019 року у справі № 711/4852/17, (провадження № 61-8555св18), постанову Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 756/11439/15-ц (провадження № 61-23001св18), постанову Великої Палати Верховного Суду від 10  квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19), постанову Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, (провадження                         № 61-10874сво18), оскільки правовідносини у цих справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                           І. А. Воробйова 
 
                                                                                       Г. В. Коломієць 
 
                                                                                        Р. А. Лідовець  
 
                                                                                        Ю. В. Черняк