Постанова                                                   
Іменем України                                   
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 638/3950/18
провадження № 61-9902св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                         Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариства «Дельта Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний  нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Валеріївна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дергачова Віктора Сергійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року в складі судді Штих Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Котелевець А. В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета   спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Валеріївна, про відновлення права іпотекодержателя, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження і поширення статусу іпотекодавця на нового власника предмета іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д. В. (далі - приватний нотаріус Слоневська Д. В.), про відновлення права іпотекодержателя, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження і поширення статусу іпотекодавця на нового власника предмета іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 15 вересня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_1 укладено два кредитних договори, а саме: кредитний договір від 15 вересня 2008 року № 810-006/ФКВ-08, згідно з яким позичальнику було надано кредит у розмірі 105 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості 14 вересня 2033 року та кредитний договір від 15 вересня 2008 року № 811-006/ФКВ-08, майнові права за яким не придбавалися АТ «Дельта Банк».
В забезпечення зобов`язань за кредитним договором між сторонами  15 вересня 2008 року було укладено іпотечний договір № 810-006/Zфквіn-08, який посвідчений приватним нотаріусом Слоневською Д. В. за реєстровим номером 4625, предметом якого є нерухоме майно, а саме: 2-кімнатна квартира, загальною площею 58,1 кв. м, житловою площею 38,5 кв. м, що розташована за адресою:                    АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня                  2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Слоневською Д. В.
15 вересня 2008 року приватним нотаріусом Слоневською Д. В. накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі іпотеки квартири до припинення дії чи розірвання договору іпотеки, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження (заборона на нерухоме майно) реєстраційний номер обтяження - 7911870, та в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано обтяження (іпотека), реєстраційний номер                          обтяження - 7912187.
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», згідно з яким АТ «Дельта Банк» набув прав вимоги за кредитним договором від 15 вересня 2008 року                         № 810-006/ФКВ-08 та за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року                                       № 810-006/Zфквіn-08, укладеними між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк».
01 липня 2010 року була прийнята на баланс АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 810-006/ФКВ-08 в сумі: 104 300,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 823,46 доларів США - нараховані відсотки за користування кредитом.
З 01 липня 2010 року АТ «Дельта Банк», як новий кредитор, відповідно до умов кредитного договору № 810-006/ФКВ-08, нараховує відсотки за користування кредитом.
Станом на 26 березня 2018 року заборгованість за кредитним договором                                     № 810-006/ФКВ-08 становить 5 009 714,07 грн.
В ході проведення ліквідаційної процедури АТ «Дельта Банк» співробітниками банку було виявлено факт вилучення обтяження та зміну власника предмета іпотеки.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 січня 2017 року № 787312106 АТ «Дельта Банк» стало відомо, що 08 липня 2010 року приватним нотаріусом Слоневською Д. В. вилучено обтяження предмета іпотеки у вигляді іпотеки та заборони на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2010 року у справі                      № 2-894/10.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року у справі № 2-894/10, провадження № 22-ц/2090/553/2012, апеляційна скарга АТ «Дельта Банк» задоволена частково, заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 березня 2010 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк» в особі Харківської філії банку, про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, визнання протиправними дії та відшкодування моральної шкоди відмовлено в повному обсязі.
15 жовтня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_2 (номер запису про право власності 16907638) на предмет іпотеки - спірну квартиру, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Харченко Т. П. 15 жовтня 2016 року за  № 1230.
На підставі вищевикладеного ПАТ «Дельта банк» просив суд:
відновити за АТ «Дельта Банк» право іпотекодержателя за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/Zфквіn-08, посвідченим приватним нотаріусом Слоневською Д. В., шляхом поновлення з моменту вчинення первинних записів (15 вересня 2008 року) записів про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно, а саме: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 7911870, та тип обтяження - іпотека, реєстраційний номер обтяження - 7912187, зареєстрованих 15 вересня 2008 року, об`єкт обтяження - спірна квартира, номер РПВН - 24664320;
внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасувати запис про державну реєстрацію прав від 08 липня 2010 року про вилучення вищезазначених обтяжень;
поширити статус іпотекодавця за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/Zфквіn-08 на ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Відновлено за AT «Дельта Банк» право іпотекодержателя за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/2фквіп-08, посвідченим приватним нотаріусом Слоневською Д. В., зареєстрований в Реєстрі за № 4625, шляхом поновлення з моменту вчинення первинних записів (15 вересня 2008 року) про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно, а саме: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 7911870 та тип обтяження - іпотека, реєстраційний номер обтяження - 7912187, зареєстрованих 15 вересня 2008 року, об`єкт обтяження - 2-кімнатна квартира, АДРЕСА_1 , номер РПВН: 24664320.
Внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасовано записи про державну реєстрацію прав від 08 липня 2010 року про вилучення обтяження: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 7911870, тип обтяжень - іпотека, реєстраційний номер обтяження - 7912187, зареєстрованих 15 вересня 2008 року, об`єкт обтяження - 2-кімнатна квартира, АДРЕСА_1 , номер РПВН: 24664320.
Поширено статус іпотекодавця за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/гфквіп-08, посвідченим приватним нотаріусом Слоневською Д. В., зареєстрованим в реєстрі № 4625, на ОСОБА_2 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, оскільки відпала підстава виключення цього запису тому дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису у Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі скасованого рішення суду. Іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек. Ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. При цьому суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності на день звернення до суду з позовам не сплив, оскільки позивач дізнався про порушення свого права іпотекодержателя з відповідного реєстру речових прав на нерухоме майно та іпотек, заборон відчуження у січні-квітні 2017 року.
Постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишено без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року -залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують. Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційних скарг про сплив строку позовної давності та зазначив, що забезпечувальне право іпотеки має триваючий характер, тому позовна даність у цьому спорі, який не стосується звернення стягнення на іпотечне майно, - не застосовується.
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
У липні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дергачов В. С., засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив, з урахуванням уточненої касаційної скарги, скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, та ухвалити нове рішення про залишення позовних вимог без задоволення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В касаційній скарзі заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц, від 10 травня 2018 року у справі                  № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц,                                            від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6-1582цс16).
Також зазначає, що судами не було досліджено та взято до уваги, що на момент укладення договору про передачу активів та кредитних зобов`язань (30 червня 2010 рік) від ТОВ «Український промисловий банк» до ПАТ «Дельта Банк», кредитний договір, договір іпотеки були визнанні недійсними на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2010 року у справі № 2-894/10. 
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували вимоги статей 203, 207 ЦК України, оскільки додаток 2 до вищезазначеного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, за яким передавалися права за спірним іпотечним договором, є недійсним, оскільки не містить всіх підписів сторін.
При ухваленні оскаржуваних рішень суди не врахували положення статей 53, 54 ЦПК України, оскільки не було залучено до участі у справі Національний Банк України, який є стороною договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року та на права та обов`язки якого може вплинути рішення у цій справі.
Заявник вважає, що застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку» є некоректним за цих обставин, оскільки іпотечного запису у реєстрі, а відповідно і самої іпотеки, юридично не існувало на момент укладення відповідачем  договору дарування та набуття права власності на спірну квартиру, і відповідач у даному випадку є добросовісним набувачем.
Суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень проігнорували заяви відповідачів про те, що позивачем були пропущені строки позовної давності без поважних причин.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дзержинського   районного   суду  м. Харкова.
Справа надійшла до Верховного Суду у вересні 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що 15 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено два кредитних договори, а саме:
кредитний договір № 810-006/ФКВ-08, згідно з яким позичальнику було надано кредит у розмірі 105 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості 14 вересня 2033 року (а. с. 10-13);
кредитний договір № 811-006/ФКВ-08, майнові права за яким не придбавалися                 АТ «Дельта Банк».
В забезпечення зобов`язань за кредитним договором між сторонами 15 вересня 2008 року було укладено іпотечний договір № 810-006/Zфквіn-08, який посвідчений приватним нотаріусом Слоневською Д. В., зареєстрований в Реєстрі за № 4625, предметом якого є спірна квартира, яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2008 року (а. с. 14, 15).
15 вересня 2008 року приватним нотаріусом Слоневською Д. В., накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі квартири до припинення дії чи розірвання договору іпотеки, зареєстровано в Реєстрі за № 4626:
в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було зареєстровано обтяження: тип обтяження - заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження - 7911870;
в Державному реєстрі іпотек було зареєстровано обтяження: тип обтяження - іпотека, реєстраційний номер обтяження - 7912187.
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку», згідно з яким, АТ «Дельта Банк» набув прав вимоги за кредитним договором від 15 вересня 2008 року                       № 810-006/ФКВ-08 та за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року                                       № 810-006/Zфквіn-08, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк»                                 (а. с. 16-18).
01 липня 2010 року була прийнята на баланс АТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/ФКВ-08 в сумі:                        104 300,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 823,46 доларів США - нараховані відсотки за користування кредитом.
Станом на 26 березня 2018 року заборгованість за кредитним договором                               № 810-006/ФКВ-08 становить 5 009 714,07 грн (а. с. 28-37).
В ході проведення ліквідаційної процедури АТ «Дельта Банк» співробітниками банку було виявлено факт вилучення обтяження та зміну власника предмета іпотеки.
08 липня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Слоневською Д. В. вилучено обтяження предмета іпотеки у вигляді іпотеки та заборони на нерухоме майно № 7911870 та                                  № 7912187 з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідно. 
Вилучення обтяження відбулось на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2010 року у справі № 2-894/10                              (а. с. 20-22). 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року у справі № 2-894/10 апеляційна скарга АТ «Дельта Банк» задоволена частково, заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 березня 2010 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ТОВ «Український промисловий банк», в особі Харківської філії банку, про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, визнання протиправними дії та відшкодування моральної шкоди відмовлено в повному обсязі (а. с. 24-27).
15 жовтня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_2 (номер запису про право власності 16907638) на предмет іпотеки (спірну квартиру, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 1055250663101) на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Харченко Т. П. 15 жовтня 2016 року за № 1230 (а. с. 32, 83).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                     2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові                        від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13.
Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Дельта Банк» просило суд відновити за собою права іпотекодержателя шляхом поновлення з моменту вчинення первинних записів (15 вересня 2008 року) про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною на нерухоме майно, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження від 08 липня 2010 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року, а також поширити статус іпотекодавця на ОСОБА_2 за іпотечним договором від 15 вересня 2008 щодо спірної квартири.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 14 лютого 2012 року) записи скасовуються,  якщо підстави,  за  яких  вони  були внесені, визнані судом недійсними.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на момент ухвалення оскаржуваних судових рішень) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Тобто рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 лютого 2012 року, яким було скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 березня 2010 року у справі № 2-894/10, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено спірні записи,                  є правовою підставою для скасування спірних записів.
Проте, як було встановлено судами, позивач не звертався до державного реєстратора з такою вимогою, а у разі відмови уповноваженої посадової особи у вчиненні відповідних реєстраційних дій, заявник має право оскаржити таке рішення у встановленому законом порядку.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що ПАТ «Дельта Банк», обрало неналежний спосіб захисту свого права, звернувшись до суду з позовними вимогами про скасування записів про припинення іпотеки та обтяження від                      08 липня 2010 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іпотечним договором від 15 вересня 2008 року № 810-006/Zфквіn-08.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/7425/18 (провадження № 61-8713св20) у подібних правовідносинах.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги  в частині поширення статусу іпотекодержателя на ОСОБА_2 щодо спірної квартири з огляду на таке. 
У статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) за конституційною скаргою ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. 
[…] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі                     № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) вказано, що «якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі                    № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) заначено, що «відповідно до вимог статті 23 Закону № 898-ІV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року (провадження № 6-201цс14), від 05 лютого 2014 року (провадження № 6-131цс13) та Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 лютого 2015 року (провадження № 54/315), з якими мав бути обізнаний і суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції, залучити до участі у справі власника майна переданого в іпотеку, і який отримав це майно у результаті розгляду господарського спору як суб`єкт підприємницької діяльності. У даному випадку всі обов`язки іпотекодавця перейшли до ОСОБА_1 у момент переходу до нього права власності на предмет іпотеки і при цьому не має значення чи був він обізнаний з тим, що вказане майно обтяжене».
Оскільки звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ «Дельта Банк» не ставилось питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а враховуючи те, що                                  ОСОБА_2 вже набула автоматично статусу іпотекодавця, тому вимоги про поширення статусу іпотекодержателя на ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували вимоги статей 203, 207 ЦК України, оскільки додаток 2 до договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, за яким передавалися права за спірним іпотечним договором, є недійсним, оскільки не містить всіх підписів сторін, а також не залучення до участі у справі Національний Банк України, який є стороною цього договору, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки у цій справі зазначений договір не є предметом оскарження. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що договір про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року визнано недійсним, тобто не спростовано презумпцію правомірності правочину.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що в силу положень частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для їх скасування та ухвалення нового рішення.
У зв`язку з наведеним касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржені      рішення - скасуванню  з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При таких обставинах, відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 167,00 грн, що складається з: 2 643,00 грн - сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги; 3 524,00 грн - сума судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дергачова   Віктора   Сергійовича  задовольнити.
Рішення   Дзержинського   районного   суду  м. Харкова  від  28  січня  2020  року  та  постанову Харківського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета   спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Дар`я Валеріївна, про відновлення права іпотекодержателя, скасування записів про припинення іпотеки та обтяження і поширення статусу іпотекодавця на нового власника предмета іпотеки - відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат 6 167,00 грн (шість тисяч сто шістдесят сім гривень).
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко  
 
                                                                                                                      Є. В. Петров  
 
О. С. Ткачук