ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2021 року

м. Харків

справа № 646/97/21

провадження № 22-ц/818/3301/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Феленка Ю.А. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 19 березня 2021 року), - 
в с т а н о в и в:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивач зазначає, що судом першої інстанції не надано юридичної оцінки факту його звільнення у період, коли він проходив медичний огляд. Позивач вважає, що його трудові права мають бути поновлені з урахуванням усталеної практики Європейського Суду, Верховного Суду та відповідно до вимог Загальної Декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Міжнародному пакту про економічні, соціальні та культурні права.
Представники Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Пономаренко М.А. та ОСОБА_2  надали відзив на апеляційну скаргу, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року – залишити без змін. Зазначили, що медичний огляд позивач не проходив, а звільнення його за прогул відбулося незалежно від наявності або відсутності наказу про відсторонення від роботи через непроходження медогляду.  ОСОБА_1 не зазначена жодна поважна причина відсутності його на робочому місці більш ніж п`ять місяців. Крім того, відсутні поважні причини пропуску місячного строку для подання позову про поновлення на роботі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення його на роботі, оскільки копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 29.01.2020 року, а позов поданий лише у січні 2021 року.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ВП «ЛД Основа» на посаду машиніста крана (на залізничному ходу) 6 розряду згідно наказу (розпорядження) № 420/ос від 26.11.2018 року (зворотній бік а.с. 7, а.с. 60).
Згідно наказу (розпорядження) начальника ВП «ЛД Основа» № 284/ос від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на посаді машиніста крану (на залізничному ходу) 6 розряду ВП «ЛД Основа» з 30 квітня 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України – за прогул без поважних причин, на підставі доповідної записки начальника та за згодою з профспілковою організацією (а.с. 54).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем порушені його трудові права. Так, позивач вказує, що 04 травня 2019 року він був відсторонений від роботи у зв`язку із закінченням строку дії періодичного медичного огляду. 23 вересня 2019 року начальник ВП «ЛД Основа» Божук О.А., зловживаючи своїми посадовими обов`язками, зібрав профком, на засіданні якого було прийнято рішення № 119, та в результаті чого його було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Довідки про належні суми при звільненні, відповідачем надані не були. ОСОБА_1 вважає, що його звільнення відбулося з грубим порушенням закону, оскільки на засідання профкому він запрошений не був, розрахунок в день звільнення проведений не був, з наказом про звільнення його не ознайомили. У зв`язку з цим позивач просив суд визнати незаконним його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі у ВП «ЛД Основа» на посаді машиніста крану 6 розряду та стягнути з ВП «ЛД Основа» на його користь моральну шкоду в сумі 50 000 грн.
Також позивачем до позовної заяви було додане клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. В обґрунтування вказаного клопотання ОСОБА_1 зазначив, що лише 02 грудня 2020 року йому видали трудову книжку. Він звернувся до відділу кадрів ВП «ЛД Основа» щоб отримати виписку з журналу обліку трудових книжок для звернення до суду. Проте, протягом 15 днів виписку йому не надали. У зв`язку з цим він не зміг вчасно підготувати позовну заяву.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.
Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням цього визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, не містить будь-яких дефектів юридичного характеру. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни).
Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу.
Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Отже, для правильного вирішення спору про звільнення суду необхідно надати оцінку причинам поважності відсутності на роботі працівника.
Матеріали справи свідчать про те, що з 27 листопада 2018 року позивач був прийнятий на роботу до ВП «ЛД Основа» на посаду машиніста крана (на залізничному ходу) 6 розряду згідно наказу (розпорядження) № 420/ос від 26.11.2018 року (зворотній бік а.с. 7, а.с. 60).
03 квітня 2019 року інструктором кранових бригад ОСОБА_3 було видано ОСОБА_1 направлення на періодичний медичний огляд, що підтверджується копією пояснювальної записки старшого інспектора з кадрів ВП «ЛД Основа» Забари В.В. та ОСОБА_3 від 18.06.2019 року на адресу начальника ВП «ЛД Основа». Термін проходження медогляду 04.05.2019 року (а.с. 62).
Позивач не заперечує, що періодичний медичний огляд він не пройшов (а.с.75).
З матеріалів справи убачається, що з 01 травня 2019 року ОСОБА_1 не з`являвся на роботу, на телефонні дзвінки не відповідав.
10 червня 2019 року на адресу позивача було направлено лист з вимогою дати пояснення у зв`язку з неявкою на роботу з 01 травня 2019 року (а.с.65). Зазначений лист отримала мати позивача під підпис (а.с.66). Проте пояснень з приводу відсутності на роботі ОСОБА_1 не надав.
Зазначені обставини не заперечує апелянт.
Інструктором кранових бригад, майстром кранового цеху та бригадиром кранових бригад були складені Акти про те, що ОСОБА_1 з 01 травня 2019 року по 01 серпня 2019 року був відсутній на роботі та не надав документ, який посвідчує поважність причин відсутності його на роботі тривалий час (а.с.70, 72, 73).
Крім того, інструктором кранових бригад ОСОБА_3 14 червня 2019 року, 23 серпня 2019 року були складені рапорти про відсутність позивача на роботі (а.с.67,69).
23 серпня 2019 року в.о. начальника ВП «ЛД Основа» звернувся до голови первинної профспілкової організації ВП «ЛД Основа» з поданням про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 79).
ОСОБА_1 двічі запрошувався на засідання профспілкового комітету ВП «ЛД Основа», проте не з`явився на його засідання (а.с. 80-86).
Рішенням профспілкового комітету ВП «ЛД Основа» від 23.09.2019 року (протокол № 119) надано згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста крану ВП «ЛД Основа» (а.с. 88-89).
Згідно наказу (розпорядження) начальника ВП «ЛД Основа» № 284/ос від 24.09.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на посаді машиніста крану (на залізничному ходу) 6 розряду ВП «ЛД Основа» з 30.04.2019 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 54).
24 вересня 2019 року ОСОБА_1 направлено лист за підписом начальника ВП «ЛД Основа» про необхідність з`явитися до відділу кадрів ВП «ЛД Основа» для отримання трудової книжки, а також листом повідомлено про його звільнення (а.с 90).
Як роз`яснено у п. 24 наведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.
Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. 
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Належних, достатніх та допустимих доказів поважних причин відсутності на роботі протягом тривалого часу, - позивачем суду не надано.
Обгрунтовуючи позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,  ОСОБА_1 вказував, що 04 травня 2019 року він був відсторонений від роботи у зв`язку із закінченням строку дії періодичного медичного огляду. Свої звільнення вважає незаконним.
Сторони не заперечують, що у зв`язку із закінченням терміну дії висновків попереднього медичного обстеження ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 04 травня 2019 року. Проте відповідного наказу матеріали справи не містять.
Натомість відсторонення від роботи не позбавляє працівника обов`язку з`являтися на роботі та не порушувати вимоги трудового законодавства та правил внутрішнього трудового розпорядку.
Також матеріали справи містять копію закордонного паспорту позивача та проїзні документи, з яких убачається, що з 31.07.2019 року ОСОБА_1 виїхав за межі України та повернувся лише 24.11.2019 року.
Зазначені обставини не заперечував у судовому засіданні позивач.
Таким чином матеріали справи свідчать про те, що позивачем було порушено трудовий розпорядок, а саме: ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 01 травня 2019 року без поважних причин, про що свідчать відповідні докази, які не спростовані позивачем.
При звільненні ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги передбачені трудовим законодавством. 
Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження поважності відсутності його на робочому місці у зазначений період, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити через безпідставність.
Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом (ст. 233 КЗпП України), - не відповідає вимогам закону.
Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.
Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких повивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Загальні правила про позовну давність передбачені ЦК України.
Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. 
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про застосування наслідків її спливу зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.
З урахуванням того, що при звільненні позивача відповідачем дотримано вимоги закону, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на роботі – є безпідставними.
Тому клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду колегія суддів не приймає, оскільки позовні вимоги є необгрунтованими.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні; у задоволенні позову слід відмовити з мотивів, викладених в цій постанові.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року – змінити.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Основа» Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди – відмовити з мотивів цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 18.06.2021 року.