Справа № 444/2307/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/3637/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» - Завалишина Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області в складі судді Зеліска Р.Й. від 16 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця", а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15 км+ 975 м- 16 км+ 007 м на перегоні Рудно- Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та знести за свій рахунок залізобетонну огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці та огороджує прибудинкову територію - відмовлено. У вимозі Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" про стягнення із ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1762,00 грн. - відмовлено.
Дане рішення оскаржило АТ «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». 
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов Залізниці у цій справі задовольнити повністю.
Вважають, що суд першої інстанції не всебічно, неповно з`ясував обставини справи, невірно застосував норми матеріального права, які діяли на момент виникнення у Залізниці права користування на спірну земельну ділянку, порушив під час розгляду справи норми процесуального права, а судове рішення є незаконним, необґрунтованим, висновки суду в рішенні такими, що не відповідають зібраним у справі доказам та дійсним обставинам справи. Вказують, що користування спірною земельною ділянкою Залізниця здійснює відповідно до Плану Смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розробленого проектною організацією Дорпроект Південної-Західної залізниці у 1962 році. При цьому, суд не дав належну правову оцінку доводам Залізниці і з посиланнями на відповідні норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а саме щодо належності та законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а саме щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу підтвердження виникнення в Залізниці права користування спірною земельною ділянкою. Зазначають, що відповідно до Положення про землі надані транспорту, затвердженим постановою Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933, землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст.4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Вищенаведене вважають одним з доказів, виникнення у Залізниці відповідно до законодавства права постійного користування оспорюваною земельною ділянкою. Звертають увагу, що на момент побудови залізничної колії у 1958 та складання Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці у 1962 році реєстрація права на земельні ділянки законодавством не передбачалося. Крім цього, державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права. Тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено Законом. Вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні акціонерного товариства «Українська залізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». Також вказують, що суд в порушення статтей 76,89 ЦПК України не взяв до уваги і не дав належну правову оцінку доказам у справі, а саме копіям податкових декларацій з плати за землю, якими підтверджується сплата земельного податку за земельну ділянку площею 14,2 га, що свідчить про не всебічний, неповний, необ`єктивний розгляд судом цієї судової справи. Таким чином, суд відмовляючи Залізниці в захисті законних її прав на земельну ділянку з тих підстав, що Залізниця не надала докази державної реєстрації спірної земельної ділянки, невірно застосував та вирішив справу з порушенням ч.1 ст. 317 ЦК України, статтей 68,125, 152 ЗК України, статтей 11,23 Закону України «Про транспорт», ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт». 
В судове засідання відповідач  ОСОБА_1 та представник третьої особи Львівської міської ради не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що такий контактував з особами, які виявились інфікованими коронавірусною хворобою СОVID-19 та не може прибути в судове засідання, щоб не наражати на небезпеку та не інфікувати інших учасників судового процесу колегія суддів вважала безпідставним, оскільки будь-яких доказів на його підтвердження суду представлено не було. Також будь-яких доказів поважності причин неявки самого відповідача суду не представлено.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень учасників справи в судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року залучено Львівську міську раду, як правонаступника третьої особи Грибовицької сільської рада Жовківського району Львівської області до участі у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця".
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41, п.3 ч.2 ст. 129 Конституції України, ч.1 ст. 4, ст.ст. 13,15, ч.1 ст. 81, ст. 141 ЦПК України, ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 321, ч.1 ст. 392 ЦК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» ч.1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», постанову Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ст.ст. 68, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про транспорт», ч.1 ст. 79, ст. 79-1, ст.125 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», ч.1 ст. 116 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування», п.п. 27,32 «Инструкции о нормах и порядке отвола земель для железних дорог и использовании полоси отвода», п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., Земельний кодекс УРСР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами і доповненнями від 27.06.1927р.), ст. 10 Закону СРСР від 13.12.1968р. «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік», ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що обґрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликався на: - план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році; -внутрішній акт, в якому зазначають, що комісією в складі працівників регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" під час обстеження земельної ділянки залізниці за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради ОСОБА_2 в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 15 км + 975 м- 16 км + 007 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 20 м знаходиться залізобетонна огорожа, яка огороджує прибудинкову територію, яку без будь-яких правових підстав розмістив ОСОБА_1 , тоді як ширина смуги відведення залізниці на даному перегоні становить 25 м.; - податкову декларацію з плати за землю. Суд не погодився із твердженням позивача про те, що відповідач без будь-яких правових підстав, здійснив самовільне зайняття земельної ділянки, яка належить до земель залізничного транспорту та знаходиться в смузі відведення залізниці, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17.02.2016 року. Позивач зазначив, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в нього відповідно до згаданого плану смуги відведення 1962р., який згідно ст. 17 ЗУ "Про основи містобудування" є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р. містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством. Водночас, діючим на той час Земельним кодексом УСРР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від  27.06.1927р.), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Отже, вищевикладене свідчить про те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Позивачем в підтвердження позовних вимог надано План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 року та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією.
Суд звернув увагу на те, що вказаний План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем. Таким чином, твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача «План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29.11.1922 р., вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом. Щодо доданої до позовної заяви копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок загальною площею 41,00 га слід зазначити, що в ході дослідження представлених позивачем доказів не було встановлено, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 41,00 га та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було. Крім того в обґрунтування своїх вимог позивач посилався також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти. З даного приводу суд вважав за необхідне зазначити, що такі посилання позивача містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів. Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода». Суд звернув увагу, що із Плану смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці Нестеровського району Львівської області вбачається, що такий є додатком до проекту № 197- Л, виконаний Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення. З пояснювальної записки до даного плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії. Виготовлений в 6 екземплярах, з яких один екземпляр - виконкому районної ради депутатів трудящих. Сам план погоджений старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень. Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений виконкомом Нестеровської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації. Суд зазначив, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення становить 25 метрів. Досліджуючи акт обстеження земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, суд встановив, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками "Львівської залізниці" АТ "Укрзалізниця", а їхні підписи не скріплені печаткою ПАТ "Укрзалізниця". Також суд зауважив про розходження у даних щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач у акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати за землю, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 41,00 га, а у акті обстеження земельної ділянки зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 3,0620 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач. При цьому суд звернув увагу, що такі документи були надані самим позивачем. Досліджуючи податкову декларацію, суд прийшов до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача, оскільки з такої неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 41,00 га за яку позивач сплачує земельний податок. Законодавством, передбачено відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням вищевказаного, суд зробив висновок, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що відповідач самовільно зайняв спірну земельну ділянку. Отже, посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка перебуває в користуванні відповідача, знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим. Усе вищевказане свідчить про те, що відповідачем жодним чином не порушено прав позивача, а позивачем належно не обґрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують. Додатково суд зазначив, що за юридичною силою нормативно-правові акти поділяються на закони та підзаконні акти. Закон є нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу, а тому усі посилання скаржника на інструкції та положення якими не передбачалося реєстрації та видачі залізниці правовстановлюючих документів суперечать нормам діючого на той час Земельного кодексу, як акту вищої юридичної сили. Копії декларацій, які надані позивачем, не дають можливість встановити в яких саме межах знаходиться ділянка площею 41,00 га та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку, яку позивач просить звільнити як самовільно зайняту відповідачем. Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідача судового збору задоволенню не підлягає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
       01.08.2018р. ПАТ «Укрзалізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просили зобов`язати Відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ "Укрзалізниця", а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км +975м-16км+007м на перегоні Рудно Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та знести за свій рахунок залізобетонну огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці та огороджує прибудинкову територію; стягнути на користь Позивача з Відповідача судовий збір за розгляд цієї позовної заяви. 
Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 17.02.2016 року комісією в складі працівників регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" під час обстеження земельної ділянки залізниці за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради ОСОБА_2 в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 15 км + 975 м- 16 км + 007 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 20 м знаходиться залізобетонна огорожа, яка огороджує прибудинкову територію, яку без будь-яких правових підстав розмістив ОСОБА_1 , тоді як ширина смуги відведення залізниці на даному перегоні становить 25 м, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17.02.2016 року. Вважають, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, зайняв земельну ділянку та розмістив залізобетонну огорожу на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Зазначають, що обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, загальновідомі з джерел правової інформації, якими є законодавство УРСР, Конституції СРСР, законодавчі акти СРСР та Урядові постанови, прийняті до прийняття Акту проголошення незалежності держави України в 1991 році. Вказують, що відповідно до Положення про землі, надані транспорту, затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року (далі - Положення про землі надані транспорту 1933 року), землями, наданими транспорту, визнавались перелічені в ст. 4-8 цього Положення землі. Відповідно до пункту 4 цього Положення до залізничних транспортних земель відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Звертають увагу на те, що спірна земельна ділянка в межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури. Вважають, що наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. Вказують, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п. п. 54, 55 "Общих начал землепользования и землеустройства" (Постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928 року). Позивач зазначає, що із врахуванням діючих у період складання Плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року та Положення «Про землі надані транспорту», затвердженого постановою Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та, за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку. При цьому землі транспорту (зокрема землі залізниць належали до земель спеціального призначення, щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення земельних ділянок. А в результаті самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, порушено право залізниці на землекористування у межах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці, за яку залізниця сплачувала й продовжує сплачувати земельний податок, що підтверджується копією податкової декларації з плати за землю. Звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно.
З матеріалів справи вбачається, що згідно договору оренди землі від 11 грудня 2008 року, укладеного між Грибовицькою сільською радою та ФОП ОСОБА_1 , останньому надано в строкове платне користування для обслуговування магазину продуктових, промислових товарів та кімнат відпочинку з добудовою сауни та бару в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1695, будівля колишньої школи на 10 років.
Згідно додаткової угоди до договору оренди землі від 11.12.2008 року вбачається, що державна реєстрація вказаної земельної ділянки площею 0,1695 га, була проведена 19 лютого 2009 року. Кадастровий номер вказаної ділянки 4622782300:01:006:0102.
Звертаючись з позовними вимогами, позивач ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» свої доводи зводить до того, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку смуги відведення залізниці, розмістивши на ній залізобетонну огорожу, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту, такі доводи обґрунтовувала планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 15 км + 550 м до 16 км+ 100 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, Актом обстеження земельної ділянки залізниці від 17.02.2016, податковими деклараціями з плати податку за землю.
Згідно із актом обстеження земельної ділянки від 17.02.2016 із кадастровою зйомкою по геодезичному встановленню меж виконаною методом GPS зі схемою (а.с. 12-13), що складені комісією в складі головного інженера виробничого підрозділу «Кам?янка-Бузька дистанція колії» ОСОБА_4 , інженера-землевпорядника виробничого підрозділу ОСОБА_5 , старшого шляхового майстра виробничого підрозділу ОСОБА_6 , за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради ОСОБА_2 , в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради встановлено, що на 15 км + 975 м- 16 км + 007 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів, з лівої сторони від осі головної колії, в смузі відведення залізниці на відстані 20 м знаходиться залізобетонна огорожа, що огороджує прибудинкову територію ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .
Із схеми «накладки» земельної ділянки ОСОБА_1 на землі ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Рудно-Підбірці в адміністративних межах с. Векликі Грибовичі вбачається, що площа накладки земельної ділянки ОСОБА_1 за землі залізниці становить 0,0844 м.
Відтак як вбачається із наведеного, а також викопіювання із публічної кадастрової карти (а.с. 98), – ОСОБА_1 самовільно, поза межами наданої йому як підприємцю земельної ділянки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (кадастровий номер 4622782300:01:006:0102) площею 0.1695 га, – захоплено без будь-якого рішення, дозволу компетентного органу частину земельної ділянки смуги відведення залізниці площею 0,0844 га.
До зазначених обставин фактично зводяться і доводи апеляційної скарги позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку.
Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.        
Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
Згідно із частиною першою, другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».
Згідно із ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України. 
Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував того, що право ПАТ «Українська залізниця» мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч. 1, 2 ст. Закону України «Про залізничний транспорт», ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України.
Наявність чи відсутність у ПАТ «Українська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.
Разом з тим, нормами чинних нормативно-правових актів на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році, а саме: ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п.п.54,55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).
Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року №83 гарантувалося право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеній у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16, яку, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, необхідно враховувати судам при виборі і застосуванні відповідних норм права.
За змістом ст. 17 Закону України «Про основи містобудування», наявний в матеріалах справи План відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. 
Вказаний План погоджений з представником виконавчого комітету Нестеревської районної ради депутатів трудящих.
За таких обставин, ПАТ «Українська залізниця» є належним користувачем зазначеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення (00 метрів) лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Жовківського району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, яка відноситься до земель державної власності.
В свою чергу, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.
При цьому, відсутність даних Державного земельного кадастру про реєстрацію будь-яких речових прав (зокрема, про право постійного користування) на земельну ділянку під залізничною колією вздовж земельної ділянки, якою користується відповідач ОСОБА_1 , як ФОП за ДТГО «Львівська залізниця», Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), ПАТ «Українська залізниця», Регіональною філією «Львівська залізниця», ПАТ «Українська залізниця» та іншими особами, зазначених вище висновків не спростовує, оскільки відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, зокрема, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
З врахуванням встановлених обставин справи та наведених вище норм матеріального закону, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою, розташованою у смузі відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Жовківського району Львівської області від 11 км + 106 м до 20 км + 534 м, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР. Натомість відповідачем будь-яких правовстановлюючих документів на користування спірною ділянкою, що розташована поряд із наданою йому у користування, – не надано, що свідчить про захоплення ним такої самовільно. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.
Наведені обставини та вимоги матеріального закону у їх сукупності на переконання колегії суддів свідчать про те, що висновки суду з приводу безпідставності та не доведеності позовних вимог у справі є необґрунтованими, відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог АТ «Українська залізниця».
Враховуючи вказане, апеляційну скаргу слідзадовольнити. Рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» – задовольнити.
       Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до ОСОБА_1 , третя особа: Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" АТ "Укрзалізниця" – задовольнити.
Зобов`язати  ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ "Укрзалізниця", а саме звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в колишніх адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15км +975м-16км+007м на перегоні Рудно Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці та знести за свій рахунок залізобетонну огорожу, яка розміщена на цій земельній ділянці та огороджує прибудинкову територію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Р.В. Савуляк

                                                                        М.М. Шандра