Єдиний унікальний номер 229/4950/20 
Номер провадження 22-ц/804/1311/21        

Єдиний унікальний номер 229/4950/20                                                     Головуючий у 1 інстанції Рагозіна С.О.
Номер провадження 22-ц/804/1311/21                                                                                Доповідач Корчиста О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем   України

23 червня 2021 року              Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді             Корчистої О.І.
суддів:              Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті  цивільну справу №229/4950/20 за позовом Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених сум,
за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради,
на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 березня 2021 року,

                                                     встановив:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У жовтні 2020 року УПСЗН Дружківської міської ради звернулось до суду з позовом  до ОСОБА_1   про стягнення надмірно виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що вперше з заявою про призначення грошової допомоги ОСОБА_1 звернулась до УПСЗН Дружківської міської ради 02 грудня 2016 року. На підставі цієї заяви ОСОБА_1 на вказаний у заяві склад сім`ї на період з 02 грудня 2016 року по 01 червня 2017 року призначено грошову допомогу в сумі 884 гривні щомісячно (рішення про призначення допомоги переміщеним особам на проживання від 06 січня 2017 року).
В заяві, у відповідній графі щодо наявності житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та район проведення антитерористичної операції відповідачка власноруч зазначила, що ні у неї, ні у членів її сім`ї такого житла немає. 
В подальшому ОСОБА_1 зверталася з відповідними заявами про призначення грошової допомоги на наступні шість місяців, в яких повідомляла про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також про відсутність у неї або будь-кого з членів її сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України. 
За рішеннями управління, відповідачці призначалась грошова допомога у періоди: з 02 червня 2017 року по 01 грудня 2017 року в сумі 884 гривні; з 04 грудня 2017 року по 03 червня 2018 року в сумі 884 гривні; з 04 червня 2018 року по 03 грудня 2018 року в сумі 1000  гривень; з 04 грудня 2018 року по 03 червня 2019 року в сумі 1000 гривень.
27 травня 2019 року ОСОБА_1 знов звернулась до управління з заявою про призначення грошової допомоги на наступний шестимісячний строк, в якій повідомила про відсутність змін, що впливають на призначення грошової допомоги, а також пред`явила довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.
Під час проведення державним соціальним інспектором управління перевірки правильності надання інформації, яку надала ОСОБА_1 , щодо наявності житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, у її власності виявлено житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт №1373 від 20 серпня 2019 року. 
23 липня 2019 року за №01-12/5225/04 управління направило запит начальнику УСЗН Ясинуватської РДА щодо наявності будівлі будинку, що належить заявниці. 
16 серпня 2019 за 2189/08 на адресу управління надійшла інформація, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , непридатний для проживання. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта видно, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірною побудовою за адресою: АДРЕСА_1 , з 11 листопада 2008 року. 
Відповідно до акту обстеження технічного стану житлового приміщення №6 від 12 серпня 2019 року, складеного та підписаного комісією, що утворена відповідно до розпорядження в.о. голови райдержадміністрації №71 від 13 березня 2018 «Про затвердження положення про комісію з обстеження технічного стану житлових приміщень (будинків, квартир) внутрішньо переміщених осіб в Ясинуватському районі» будинок за адресою: АДРЕСА_1 повністю зруйнований внаслідок довгого терміну його експлуатації. 
Рішенням №5 від 12 серпня 2019 року комісії з питань обстеження технічного стану житлових приміщень (будинків, кварти) внутрішньо переміщених осіб в Ясинуватському районі, комісія вирішила визнати житлове приміщення – будинок за адресою: АДРЕСА_1 непридатним для проживання внаслідок його руйнації, довгого терміну його експлуатації.
Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 визнано непридатним 12 серпня 2019 року. Будь-яких інших доказів, що наявне у власності відповідачки житло не придатне для проживання, відповідач управлінню не надавала.
На підставі виявлення подання недостовірних відомостей у призначені грошової допомоги відповідачці з 18 червня 2019 року було відмовлено, а розпорядженням начальника управління від 09 липня 2019 № 208 прораховано надміру виплачену адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам за період з 03 червня 2017 по 03 червня 2019 в сумі 23100,95 гривень, яка утворилась у зв`язку з наявністю у володінні відповідачки житлового приміщення, оскільки відповідач не мала права на отримання щомісячної адресної допомоги.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь УПСЗН Дружківської міської ради суму надміру виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 23 100,95 гривень та судові витрати в розмірі 2 102 гривні.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03 березня 2021 року позовні вимоги УПСЗН Дружківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплачених сум задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь УПСЗН Дружківської міської ради суму надміру виплачених коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 02 червня 2017 року по 01 грудня 2017 року в розмірі 5245,07 гривень. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь УПСЗН Дружківської міської ради, судовий збір в розмірі 477,26 гривень.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі УПСЗН Дружківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  просить задовольнити позовні вимоги за період з 01 грудня 2017 року по 03 червня 2019 року в розмірі 17855,8 гривень. Стягнути з ОСОБА_1 на користь УПСЗН Дружківської міської ради суму надміру перерахованих (виплачених) коштів щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період 01 грудня 2017 року по 03 червня 2019 року в розмірі 17855.88 гривень. Стягнути з ОСОБА_1 на користь управління соціального захисту населення Дружківської міської ради судовий збір у розмірі 1624,74 гривень. Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах рад, з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.
Тобто, виплата допомоги обмежена строком до шести місяців, але у випадку прийняття уповноваженим органом рішення на такий строк, останній не звільняться від обов`язку перевіряти та контролювати правомірність здійснення виплат призначеної грошової допомоги. Кожні шість місяців внутрішньо переміщена особа повинна подавати нову заяву про призначення грошової допомоги, оскільки Порядком №505 не передбачено автоматичне призначення адресної допомоги без звернення особи.
Відповідно до пункту 6 порядку №505  грошова допомога не призначається у разі коли будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення , розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.
Відповідач не надала інформацію про наявність у неї житлового приміщення, а тому ОСОБА_1 є недобросовісним отримувачем адресної допомоги. Після одержання зазначеної інформації, позивач припинив виплату відповідної допомоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено, що адресна допомога відповідачу призначалась за зверненням з 02 грудня 2016 року по 01 червня 2017 року та з 02 червня 2017 року по 01 грудня 2017 року. 
ОСОБА_1 зверталась 02 червня 2017 року до УСЗН Дружківської міської ради із заявою про призначення виплати щомісячної адресної допомоги на шестимісячний строк. При цьому, станом на дату звернення, вона мала у власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який не було визнано непридатним для проживання в установленому порядку. 
Також судом встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про необхідність з 04 грудня 2017 року подати заяву, в якій потрібно було вказати про наявність у будь-якого із членів сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.
Також судом встановлено, що  ОСОБА_1 надміру виплачені кошти щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 02 червня 2017 року по 01 грудня 2017 року із розрахунку: за червень 2017 року 825,07 гривень, липень 2017 року 884 гривень, серпень 2017 року 884 гривень, вересень 2017 року 884 гривень, жовтень 2017 року 884 гривень, листопад 2017 року в сумі 884 гривень, а всього 5245,07 гривень. 
Позивачем не доведено факт недобросовісності дій відповідача щодо отримання грошових коштів з 04 грудня 2017 року.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.  
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про необхідність в період з 04 грудня 2017 року подати нову заяву, в якій потрібно було вказати про наявність у будь-якого з членів її сім`ї у власності житлового приміщення/частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам та встановленим обставинам.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства засадами судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Так, відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Отже, при з`ясуванні якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. 
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин. 
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 січня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» в статті 1 надає поняття внутрішньо переміщеної особи. Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Внутрішньо переміщені особи отримують щомісячну адресну допомогу за правилами, встановленими Порядком надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 20014 року № 505.
Призначення щомісячної адресної допомоги переміщеним особам визначається «Порядком надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 20014 року № 505 (надалі Порядок № 505).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 505  грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, або змушені були покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і перемістилися в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - особа, яка переміщується), а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 505, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім`ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована  територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.
Така редакція діяла до 03 червня 2017 року (дата набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України № 370 від 31 травня 2017 року «Про внесення змін до порядків, затверджених постановами Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 і від 22 вересня 2016 року № 646»).
З 07 липня 2017 року пункт 6 Порядку № 505 викладено в новій редакції: «грошова допомога не призначається, якщо будь-хто із членів сім`ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції), має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану».
Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» і від цієї дати на території України розпочато проведення антитерористичної операції.
Частиною 2 статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Згідно з частини 1 цієї статті періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року Донецька і Луганська області визначені районами проведення антитерористичної операції з 7 квітня 2014 року.
Відповідно до пункту 5 статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.
Селище  Новоселівка Перша Ясинуватського району Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року №1275-р.
Отже, доводи апеляційної скарги, що відповідно до пункту 6 порядку №505 грошова допомога не призначається у разі коли будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 володіє будинком в с. Новоселівка Перша Ясинуватського р-н Донецької області, на території якого здійснювалася антитерористична операція.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).
В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 , подаючи заяву про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, та не вказавши у ній відомості, що вона володіє будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який визнано непридатним для проживання, що підтверджується листом Ясинуватської районної Військово-цивільної адміністрації Донецької області від 16 серпня 2019 року №2189/08, витягом з рішення від 12 серпня 2019 року №5,  мала на меті навмисно приховати ці дані.
Крім того, позивачем проведену перевірку та виявлено житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт №1373 від 20 серпня 2019 року, а відповідач звернулась вперше до УПСЗН Дружківської міської ради для призначення грошової допомоги 02 грудня 2016 року.
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).
Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Такий висновок також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 234/9643/19, провадження № 61-1910св20.
Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Крім цього, колегія суддів апеляційного суду з приводу подання скаржником до апеляційної скарги нових письмових доказів у вигляді заяв ОСОБА_1 від 04.12.2017 року, від 04.06.2017 року,  від 04.12.2018 року, від 27.05.2019 року, зазначає наступне.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №264/949/19, постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
Враховуючи, що в апеляційній скарзі не наведені виняткові обставини, які об`єктивно не залежали від позивача, щодо неподання доказів до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для прийняття до уваги та надання відповідної оцінки зазначеним новим доказам у вигляді заяв ОСОБА_1 від 04.12.2017 року, від 04.06.2017 року,  від 04.12.2018 року, від 27.05.2019 року.
Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної - відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                                      постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:               

Повний текст постанови складено 23 червня 2021 року.

Головуючий                                                                                               О.І. Корчиста