Номер провадження: 22-ц/813/4426/21 
Номер справи місцевого суду: 504/4540/17
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Таварткіладзе О.М., 
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Рибачук О.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 , за участі третьої особи - Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про скасування арешту нерухомого майна, -
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому, згідно уточнень, просило скасувати арешт нерухомого майна, накладений на земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830, на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року.
На обґрунтування свого позову заявник вказує, що 21.01.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 014/83457/85/87746, на підставі якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 87899 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором 22.01.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 66, на підставі якого ОСОБА_1 передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830. 27.02.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 014/83457/85/87746 від 21.01.2008 року. Цього ж дня між тими самим сторонами укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, що вказаний вище. 27.02.2017 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладені угоди про відступлення права вимоги як за вищевказаним кредитним договором, так і за договором іпотеки. Таким чином право вимоги за вказаними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». В теперішній час встановлено, що 06.04.2012 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року, якою накладено арешт на земельну ділянку, яка є предметом вищевказаної іпотеки. Позивач вважає, що вказана постанова державного виконавця порушує переважне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог перед іншими особами. Вказане стало підставою звернення до суду.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2020 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задоволено. Скасовано арешт нерухомого майна, накладений на земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830, на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 гри.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши судцю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:
-        неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
-        недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
-        невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
-        порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов, скасовуючи арешт нерухомого майна, накладений на земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830, на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
-        21.01.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 014/83457/85/87746, на підставі якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 87 899 доларів США;
-        в якості забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором 22.01.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 66, на підставі якого ОСОБА_1 передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830;
-        27.02.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 014/83457/85/87746 від 21.01.2008 року;
-        цього ж дня між тими самим сторонами укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, що вказаний вище;
-        27.02.2017 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладені угоди про відступлення права вимоги як за вищевказаним кредитним договором, так і за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вказаними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»;
-17.11.2017 року TOB «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» реалізував право іпотекодержателя та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;
- в грудні 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стало відомо, що 06.04.2012 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року, якою накладено арешт на земельну ділянку, яка є предметом вищевказаної іпотеки.
Колегія суддів виходить з наступного.
Іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку, має право на звернення з позовом про скасування заборони на нерухоме майно, якщо вважає, що такими діями порушені його права, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц.
Забороною відчуження нерухомого майна, на користь особи, що не є іпотекодержателем, порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на правах іпотекодержателя (в порядку правонаступництва на підставі договору відступлення права вимоги) в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки набув право власності на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Матеріали справи не містять доказів про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 27.02.2017 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», на підставі якого останнє набуло право вимоги за договором іпотеки між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладеного в якості забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № 014/83457/85/87746 між цими ж особами, на підставі якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 87 899 доларів США.
Також матеріали справи не містять доказів про визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на предмет іпотеки від 17.11.2017 року в порядку реалізації іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином відповідачем не спростовано законність набуття ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права власності на предмет іпотеки.
Зняття арешту із заставленого майна вимагає, окрім іншого, з`ясувати наявність речових прав на це майно у нього та інших суб`єктів, зокрема тих, в інтересах яких накладено арешт. З огляду на суть цих правовідносин і їх суб`єктний склад позивачу потрібно визначити спосіб захисту права, за захистом якого він фактично звернувся з цим позовом.
Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Виходячи з аналізу частин 1, 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.
Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Цивільний процесуальний кодекс України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Набувши право власності на предмет іпотеки, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» реалізувало своє право на судовий захист, заявивши відповідні позовні вимоги про скасування арешту саме до боржника, який фактично не визнавав право власності позивача на земельну ділянку, яка була предметом іпотеки, заперечуючи проти зняття арешту, який перешкоджає реалізації позивачу, як власнику його правомочностей.
Доводи апеляційної скарги по суті заявлених вимог висновок суду першої інстанції не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни судового рішення
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:
фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. ч. 6-7 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.
В даній справі йдеться про скасування арешту земельної ділянки, яка розташована на території Лиманського району Одеської області, і за правилами виключної підступності відноситься до територіальної юрисдикції Комінтернівського районного суду Одеської області.
Проте виконання вимог ч. ч. 6-7 ст. 187 ЦПК України має за мету не лише визначення територіальної юрисдикції (підсудності), а і з метою належного повідомлення відповідача у відповідності до ст. 128 ЦПК України.
Даних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
З матеріалів справи вбачається, що районний суд призначав судове засідання на 07 червня 2018 року на 15-00 г., на 18.10.2018 року на 11-00 г., на 04.02.2019 року на 11-30 г., на 25.03.2019 року на 10-45 г., на 06.06.2019 року на 11-30 г. на 23.10.2019 року на 11-40 г., на 27.11.2019 року 11-50 г., на 05.12.2019 року на 09-10 г., на 11.03.2020 року на 15-30 г., на 28.05.2020 року на 14-30 г., на 10.06.2020 року на 10-45 г., але в матеріалах справи відсутні докази про належне в розумінні ст. 128 ЦПК України повідомлення про вказані судові засідання ОСОБА_1 , оскільки всі повідомлення здійснені за адресою: АДРЕСА_1 , де судову кореспонденцію ніхто не отримував і вона поверталася за перебігом терміну зберігання. При цьому, в матеріалах справи відсутній запит суду до адресного бюро для встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 . Між тим згідно з нотаріально посвідченою довіреністю на представництво інтересів ОСОБА_1 від 18.07.2018 року, доданою до апеляційної скарги, вбачається, що вже на 18.07.2018 року, зареєстрованим місцем проживання даної особи є: АДРЕСА_2 .
Крім того з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2018 року та постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.10.2018 року, якими ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, місцем проживання ОСОБА_1 також зазначена адреса: АДРЕСА_2 .
Враховуючи наведене, не можна вважати належним в розумінні ст. 128 ЦПК України повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку.
Відповідно до положень ч.3 п.3 ст.376 ЦПК України якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання і якщо такий учасник справи обґрунтовує цим свою апеляційну скаргу, така обставина є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Оскільки апелянт посилається на неналежне повідомлення його про розгляд справи, яке є обов`язковою підставою у розумінні ч.3 п.3 ст.376 ЦПК України для скасування такого рішення суду, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення районного суду скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про скасування арешту нерухомого майна.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - задовольнити.
Скасувати арешт нерухомого майна, накладений на земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Лиманський район, Фонтанська сільська рада, цільове призначення «для ведення індивідуального садівництва», кадастровий номер 5122786400:01:001:0830, на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2012 року, серія та номер ВП № 30230699, номер запису обтяження 12733870 від 13.07.2012 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений: 23.06.2021 року.

Головуючий                                                        О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова