ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3235/21 Справа № 195/1348/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 47 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 
на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Виконавчий комітет Томаківської селищної ради Томаківського району Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про поділ земельної ділянки в натурі та визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі — продажу житлового будинку від 05 листопада 2003 року та рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2008 року є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Присадибна земельна ділянка площею 0,1175 га, на якій розташоване домоволодіння, належить на праві власності колишньому власнику домоволодіння ОСОБА_4 .
Під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_4 надала йому розписку від 29 липня 2005 року у якій зобов`язалася оформити документи на земельну ділянку на його користь після підготовки державного акта на земельну ділянку.
Однак, отримавши у 2008 році Державний акт на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 відмовилася оформити землю в нотаріальному порядку на позивача.
У зв`язку з викладеним просив суд поділити в натурі земельну ділянку площею 0,1175 га, кадастровий номер: 1225455100:03003:0235, цільове призначення відповідно до КВЦПЗ: В 02.01 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , та належала ОСОБА_4 згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №878499 із збереженням загальної площі, цільового призначення та відповідних частин, з виділенням в натурі (на місцевості) у власність: йому земельну ділянку площею 0,588 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельну ділянку площею 0,0283 га і земельну ділянку площею 0,0304 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованих за тією ж адресою ОСОБА_4 .
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що при переході права власності на житловий будинок була відсутня окрема цивільно-правова угода щодо земельної ділянки, а тому в силу ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції, яка діяла на момент укладення угоди, відсутні підстави для визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Івахненко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що реєстрація права власності позивача на житловий будинок здійснена 01 вересня 2014 року, а тому позовна вимога про визнання права власності на присадибну земельну ділянку стосується саме його частини, а не всього житлового будинку, який був придбаний 05 листопада 2003 року. Право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 набула 28 серпня 2008 року, що є незаконним, оскільки вже існувало право власності на житловий будинок, розташований на ній, за іншими особами.
Відповідач ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу задовольнити частково, провадження у справі в частині позовних вимог закрити у зв`язку з наявною постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі №195/1002/19 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №878499 виданого 28 серпня 2008 року власником земельної ділянки площею 0,1175 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_4 (а.с.18).
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 листопада 2003 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 та ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.13).
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2008 року житловий будинок по АДРЕСА_1 розподілено між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з визнанням за кожним по 1/2 частині житлового будинку (а.с.14-15).
Звертаючись до суду з позовом, посилаючись на положення статей 120, 125 ЗК України, позивач вважав, що має право на визнання за ним права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний йому будинок, відповідно до принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 120 ЗК України в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу від 05 листопада 2003 року, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у відповідній редакції, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.
Відповідний висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов`язків сторін цього договору.
Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу житлового будинку укладено 05 листопада 2003 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцями ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
Будь-яких інших цивільно-правових угод з приводу земельної ділянки між сторонами не укладалось.
Тому саме між цими суб`єктами цивільних правовідносин виникли права та обов`язки, і саме від ОСОБА_4 мало перейти право власності на земельну ділянку у порядку статті 120 ЗК України.
Саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майна до особи переходить право на земельну ділянку (статті 657 ЦК України).
При цьому судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, право власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_4 не було зареєстровано, а відповідне право у останньої виникло на підставі Державного акту серії ЯБ №878499 від 28 серпня 2008 року.
Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для поділу спірної земельної ділянки в натурі та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, право власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_4 не було зареєстровано, а тому зазначене право не могло перейти позивачу на підставі статті 120 ЗК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація права власності позивача на частину житлового будинку здійснена 01 вересня 2014 року, а тому позовна вимога про визнання права власності на присадибну земельну ділянку стосується саме його частини, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Аргументи апеляційної скарги з приводу незаконності визнання права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 , підлягаю відхиленню, оскільки видача останній державного акту про право власності на земельну ділянку не є предметом розгляду у даній справі.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича
                       
                                                                               О.В. Лаченкова