П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
07 квітня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Справа № 754/9038/20
Провадження № 22-ц/824/4602/2021
 
Резолютивна частина постанови оголошена 07 квітня 2021 року
Повний текст постанови складено 09 квітня 2021 року
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Карпенка В.Р.
                                   
учасники справи: 
 
позивач          ОСОБА_1 
відповідач      Територіальний сервісний центр №8044 МВС

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Сенюта В.О.   у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру № 8044 МВС про визнання права власності на транспортні засоби за набувальною давністю та їх реєстрацію, -
 
В С Т А Н О В И В:
         Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Територіального сервісного центру № 8044 МВС про визнання права власності на транспортні засоби за набувальною давністю.
            В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 2000 році громадянин Німеччини - ОСОБА_2 ввіз на територію України транспортний засіб Nissan Bluebird та причіп Schindel. По закінченню терміну свого перебування, власник автомобіля Nissan Bluebird та причепу Schindel залишив вказані транспортні засоби на території України, передавши їх позивачу. В подальшому ОСОБА_2 зняв транспортні засоби з обліку в Німеччині та уклав договір купівлі-продажу із позивачем. У 2001 році позивач звернувся до органів ДАІ з метою реєстрації транспортних засобів, проте йому було відмовлено, оскільки відсутній дозвіл від митної установи. У 2003 році колишній власник ОСОБА_2 уклав із позивачем договір дарування, предметом якого були транспортний засіб та причіп. Звернувшись повторно із заявою до органів ДАІ з метою зареєструвати транспортні засоби за позивачем, останньому було відмовлено. У 2004 році позивач звернувся із відповідним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва, проте у задоволенні позову було відмовлено. Враховуючи те, що позивач отримав документи на право власності на транспортні засоби у 2000 році, транспортні засоби перебувають на території України, а тому позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на транспортні засоби: автомобіль Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 технічний паспорт № НОМЕР_2 та причеп Schindel, 1978 року випуску, шасі № НОМЕР_3 , технічний паспорт № НОМЕР_4 . Зобов`язати відповідача вчинити державну реєстрацію відповідно до п.8 «Правил державної реєстрації автомобілів..» постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 року.
            Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від  22 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру № 8044 МВС про визнання права власності на транспортні засоби за набувальною давністю та їх реєстрацію - відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій  він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.
            Представник Територіального сервісного центру №8044 Руденко Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся із позовом до відповідача Територіального сервісного центру №8044 МВС.
            Відповідно до п. 1 Положення про територіальний сервісний центр № 8044 (на правах відділу, м. Київ) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), затверджено Наказом РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві 30.06.2020 року № 3к, Територіальний сервісний центр № 8044 є структурним підрозділом регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві на правах відділу (а.с.38-44).
            Згідно п. 1 Положення про регіональний сервісний центр ГС МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), затверджено Наказом Головного сервісного центру МВС від 27.04.2020 року №29, регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.
            Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
            Відповідно до положення ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
            Проте, позивач не скористався своїм правом на заміну неналежного відповідача на належного в суді першої інстанції.
            Відповідно до ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
            У зв`язку з цим, зокрема, в апеляційній інстанції не вирішується питання про залучення до участі у справі осіб, яких не залучив суд першої інстанції (крім правонаступників), оскільки на стадії апеляційного провадження справа вже є розглянутою судом першої інстанції відносно тих осіб, склад яких сформовано у першій інстанції. Лише в цих межах апеляційний суд може перевіряти законність рішення суду першої інстанції ( ст.367 ЦПК України).
            Таким чином, в апеляційного суду відсутні правові підстави для залучення належного відповідача.
            Разом з тим позивач не позбавлений можливості звернутись з відповідними вимогами до належного відповідача.
            Позивач стверджує, що вказаний транспортний засіб Nissan Bluebird та причіп Schindel законно перебувають на території України у його володінні починаючи з 2000 року на підставі наявних у Позивача договорів купівлі-продажу та дарування, укладених з ОСОБА_2 , проте користуватися ними в повній мірі він не має можливості через неправомірну, на думку Позивача, відмову органів сервісної служби МВС України зареєструвати за ним право власності на вказані у позовній заяві транспортні засоби, посилаючись на митну службу.
            Відповідно до ч.1, 4, 9 ст.34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням та видачею реєстраційних документів та номерних знаків.
            Згідно абз.2 ч.8 ст. 380 Митного кодексу України Порядок державної реєстрації транспортних засобів особистого користування, тимчасово ввезених на митну територію України громадянами, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
            Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (надалі Порядок №1388).
            Відповідно до п.8 Порядку №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
            Згідно п.28 Порядку №1388 ввезені в Україну транспортні засоби підлягають державній реєстрації на підставі заяв власників і митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронних митних декларацій або виданих митними органами посвідчень про їх реєстрацію в сервісних центрах МВС.
            Позивачем не доведено, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати Позивачем податків і зборів (обов`язкових платежів), що передбачені законодавством під час імпорту транспортного засобу Nissan Bluebird та причепу Schindel.
            Встановлено, що за результатами пошуку транспортних засобів за критеріями, причеп Schindel, 1978 року випуску, шасі № НОМЕР_3 останній був ввезений Грунд Петером 19.10.1999 року з-за кордону на територію України тимчасово, під зобов`язання про зворотне вивезення та перебував на реєстраційному обліку у ВРЕР - 8 УДАІ в м. Києві. 15.01.2000 року мала місце перереєстрація транспортного засобу у зв`язку з заміною свідоцтва про реєстрацію, а 02.09.2000 року вказаний причеп був знятий з обліку, ввезеного під зворотне вивезення (а.с.36).
            Відповідно до результату пошуку транспортних засобів за критеріями кузов № НОМЕР_1 вбачається, що транспортний засіб Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 був ввезений 02.12.1998 року ОСОБА_3 з-за кордону на територію України з видачею тимчасового талону для ТЗ під зобов`язання про зворотне вивезення та перебував на реєстраційному обліку у ВРЕР - 8 УДАІ в м. Києві, а 31.08.1999 року знятий з обліку (а.с.37).
            У подальшому 20.10.1999 року цей же транспортний засіб Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 був ввезений на територію України Грунд Петером з видачею тимчасового талону для ТЗ під зобов`язання про зворотне вивезення та перебував на реєстраційному обліку у ВРЕР - 8 УДАІ в м. Києві, 11.01.2000 року мала місце перереєстрація транспортного засобу ОСОБА_4 у зв`язку із заміною свідоцтва про реєстрацію, та 02.09.2000 року вказаний транспортний засіб знятий з обліку, ввезений під зворотне вивезення (а.с.37).
            В той же час, в матеріалах справи міститься копія відповіді Київської регіональної митниці від 01.04.2004 року № 25/35-4227, яка була долучена позивачем разом із позовною заявою (а.с.13), відповідно до якої транспортний засіб Nissan Bluebird та причеп Schindel на момент надання відповіді не вивезені з митної території України, інформація щодо переоформлення у вільне використання зі сплатою всіх необхідних митних платежів відсутня, вказані транспортний засіб Nissan Bluebird та причеп Schindel підлягають конфіскації у зв`язку із порушенням громадянином Німеччини ОСОБА_2 зобов`язання про їх зворотне вивезення.
            Позивач в судовому засіданні не надав жодних доказів на спростування вказаної у листі Київської регіональної митниці від 01.04.2004 року № 25/35-4227 інформації, однак надав суду на підтвердження своїх позовних вимог копії договорів купівлі-продажу та дарування.
            Отже, транспортний засіб Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 та причеп Schindel, 1978 року випуску, шасі № НОМЕР_3 ввезені на територію України громадянином Німеччини ОСОБА_5 та оформлені Київською спеціалізованою митницею в режимі тимчасового ввезення під зобов`язання громадянина Німеччини ОСОБА_2 про зворотне вивезення до 04.09.2000 року, однак до цього часу транспортні засоби не вивезені з митної території України.
            В матеріалах справи міститься копія договору купівлі - продажу транспортного засобу, що був у використанні, укладений 24.11.2000 року у м. Пфунгштадт, ОСОБА_4 продає без гарантії автомобіль Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 , офіційний номер знак НОМЕР_5 за 100 німецьких марок, а покупець ОСОБА_1 зобов`язаний терміново зареєструвати транспортний засіб протягом одного тижня, дотримуватися існуючого страхування (а.с.7).
            В матеріалах справи також міститься копія договору дарування, від 17.12.2003 року, укладений у м. Берлін, відповідно до якого  ОСОБА_2 подарував  ОСОБА_6 наступні транспортні засоби з усіма правами та зобов`язаннями: Nissan Bluebird, 1987 року випуску, номер шасі № НОМЕР_1 , технічний паспорт № НОМЕР_2 та причеп Schindel, 1978 року випуску, шасі № НОМЕР_3 , технічний паспорт № НОМЕР_4 .
            Судом першої інстанції вірно встановлено, що надані Позивачем договори купівлі-продажу та дарування носять суперечливий характер та не узгоджуються між собою, оскільки в одному випадку громадянин Німеччини ОСОБА_2 , перебуваючи на території Німеччини, відчужує позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 24.11.2000 року транспортні засоби, які є предметом позовних вимог у цій справі та ввезені на митну територію України під зобов`язання про зворотне вивезення, проте не були вивезені та не вчинено переоформлення у вільне використання із сплатою всіх необхідних митних платежів, а 17.12.2003 року повторно укладає з Позивачем договір дарування, за умовами якого дарує останньому ті ж самі транспортні засоби а відтак  судом першої інстанці обґрунтовано вказані докази, а саме договір купівлі - продажу від 24.11.2000 року та договір дарування від 17.12.2003 року, до уваги не прийняв через їх суперечливий характер, вказані документи не входять до переліку документів, визначених у п.8 Порядку №1388, на підставі яких здійснюється державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів, та законодавством України не передбачено здійснення державної реєстрації транспортних засобів ввезених в Україну без проходження митного оформлення в Україні, та дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог в частині зобов`язання Відповідача вчинити державну реєстрації транспортного засобу Nissan Bluebird та причепу Schindel за п.8 Порядку №1388.
            Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
            Згідно з положеннями ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
            Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
            У постанові Великої палати Верховного Суду від 14.05.2019 року (справа №910/17274/17), зазначено - аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
            У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
            Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020  року  -  залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                             Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна