ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3356/21 Справа № 213/910/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 215/3203/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  відповідачки  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  ОСОБА_2 ,  на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року, яке ухвалено  суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складення повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -
       
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 30 січня 2015 року між банком та відповідачкою був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. 
Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором, станом на 22 березня 2018  року, утворилась заборгованість у розмірі  27887,94 грн., яка складається з: 6239,22 грн. – тіло кредиту; 9611,73 грн. – відсотки за користування кредитом; 10232,80 грн. – пеня; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 1304,19 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь та вирішити питання про розподіл судових витрат
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 30.01.2015 року в сумі 6 239,22 грн. та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн., а всього 8 001,00 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  ОСОБА_2 ,  просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неврахування того, що нею виконано зобов`язання з повернення кредитних коштів у повному обсязі, а сервісом «Миттєва розстрочка» вона не користувалася. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоовленню з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 січня 2015 року Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з   ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У Заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця Заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 22 березня 2018 року, становить 27887,94 грн. та складається з наступного: 6239,22 грн. – тіло кредиту; 9611,73 грн. – відсотки за користування кредитом; 10232,80 грн. – пеня; а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 1304,19 грн. – штраф (процентна складова).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови договору в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з відповідачки суми заборгованості за тілом кредиту.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки за порушення строків виконання взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості. 
Зважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  ОСОБА_2 ,   в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6 239,22 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору б/н від 30.01.2015 року у розмірі 6 239,22 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка має перед позивачем зобов`язання із повернення фактично отриманих грошових коштів, оскільки фактично отримані та використані позичальницею кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті та позивачем підтверджено належними та допустимим доказами розмір заборгованості за тілом кредиту.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Оскільки, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 30.01.2015 року не містить відмітки відповідачки ОСОБА_1 про отримання кредитних коштів, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, позивач мав належними та допустимими доказами довести суду факт отримання відповідачкою кредитних коштів, які не повернуто Банку на час звернення до суду з даним позовом. 
Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
В матеріалах справи міститься виписка за рахунком ОСОБА_1 , яка надавалася позичем до суду першої інстанції та з якої вбачаються операції за карткою, зокрема, зняття готівкових коштів, придбання товарів, утому числі й з використанням сервісу «Оплата частинами», поповнення карткового рахунку.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що надані  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідачка ОСОБА_1 , відповідно до виписки за картковим рахунком, користувалася кредитними коштами, наданими їй АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальницею кредитних коштів, які не повернуто, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, у розмірі 5 545,73 грн., виходячи з наступного розрахунку: 45 013,13 грн. (використані кредитні кошти) - 39 467,40 грн. (кошти сплачені позичальницею в рахунок погашення заборгованості за кредитом).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_1 не користувалася сервісом «Оплата частинами» або ж «Миттєва розстрочка» та не використовувала грошові кошти у розмірі 7 989,78 грн., які відображено у виписці по рахунку, як оформлення 15.04.2016 року сервісу «Оплата частинами», колегією суддів відхиляються, з огляду на наступні обставини.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (тут і далі в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення).
Отже, у випадку встановлення, що платіжна операція була ініційована не держателем карти, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Аналогічні висновки викладені, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 18 квітня 2018 року у справі № 190/926/16-ц (провадження № 61-6470св18), від 20 червня 2018 року у справі № 320/1169/16-ц (провадження № 61-9855св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 712/2283/16-ц  (провадження 61-11291св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 754/15020/15-ц (провадження № 61-22283св18), від 17 липня 2019 року у справі № 571/841/16-ц (провадження  № 61-25606св18), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження № 61-24548св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 676/2792/16-ц (провадження № 61-34233св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 210/245/18-ц (провадження № 61-4352св19), від 05 грудня 2019 року у справі № 168/613/16-ц (провадження № 61-11711св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження № 61-12707св19).
Картка позичальниці ОСОБА_1 не була втрачена, відомості про сповіщення відповідачкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про втрату картки відсутні, оформлення послуги «Оплата частинами» відбулась із використанням картки відповідачки та остання протягом тривалого часу здійснювала оплату заборгованості за кредитом, у томі числі й заборгованості за кредитним коштами, отриманим за сервісом «Оплата частинами».
Зокрема, при розмірі щомісячного платежу за сервісом «Оплата частинами» 414,00 грн., відповідачкою ОСОБА_1 поповнювався картковий рахунок на суму, яка перевищує щомісячний платіж та ставилося питання щодо неправомірного зарахування банківською установою цих коштів на погашення цього боргу. Натомість, свої заперечення щодо користування зазначеним сервісом відповідачка ОСОБА_1 висловила лише після звернення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду з даним позовом, у зв`язку з чим колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги в цій частині та відхиляє їх, як необґрунтовані.
Таким чином, матеріалами справи доведено наявність між сторонами договірних зобов`язань стосовно надання ОСОБА_1 кредитних коштів, й доказів протилежного суду не надано.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судових витрат, понесених на сплату судового збору у розмірі 1 762,00 грн., та ухвалює в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судових витрат, понесених на сплату судового збору у розмірі 352,00 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (1 762,00 грн. (сплачений судовий збір) х 20% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні).
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідачка ОСОБА_1 ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року, а тому розподіл судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції здійснюється у порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України.
За таких обставин, колегія суддів стягує з позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, у розмірі 290,73 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (2 643,00 грн. (судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги) х 11% (задоволенні вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні).
Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє  ОСОБА_2 ,  – задовольнити частково.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 рокув частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по кредитному договору б/н від 30 січня 2015 року у розмірі  6 239,22 грн.та судового збору у розмірі 1 762,00 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості по кредитному договору б/н від 30 січня 2015 року у розмірі  6 239,22 грн.та судового збору у розмірі 1 762,00 грн. – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»  заборгованість за Кредитним договором б/н від 30 січня 2015 року, станом на 22 березня 2018 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 545 (п`ять тисяч п`ятсот сорок п`ять) гривень 73 (сімдесят три) копійки.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»  судові витрати, понесені на оплату судового збору, у розмірі 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави судові витрати у справі у розмірі 290 (двісті дев`яносто) гривень 73 (сімдесят три) копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: