ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5677/21 Справа № 932/12857/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія”, ОСОБА_2 про стягнення суми, - 

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” (далі ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія”), ОСОБА_2 про стягнення суми, мотивуючи його тим, що 23 січня 2019 року о 17 годині 55 хвилин на перехресті вул.Запорізьке шосе та проспекту Богдана Хмельницького сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року по справі № 200/1584/19 відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, встановлено порушення останнім п.8.7 Правил дорожнього руху.
       Вказував, що на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був забезпечений полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/8150728, виданий ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія”. Згідно листа Моторно (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) від 17 липня 2019 року повідомлено, що датою укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності АМ/8150728 та початку дії полісу є 19 листопада 2018 року, датою закінчення дії страхового полісу є 18 листопада 2019 року, страхова сума за шкоду майну — 100 000 грн., сума франшизи — 1 000 грн.
       Зазначав, що 28 січня 2019 року повідомив ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” про дорожньо-транспортну пригоду та надав заяву про виплату страхового відшкодування.
       Вказував, що 11 березня 2019 року на адресу ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” ним було направлено постанову про притягнення відповідача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та висновок експертного дослідження №6304 від 25 лютого 2019 року, складеного судовим експертом Крутінем В.І., яким встановлена вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, що дорівнює його ринковій вартості та складає 308 737,17 грн.
       При цьому зазначав, що листом вих. №1319/18 від 11 квітня 2019 року відповідачем ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” у виплаті страхового відшкодування відмовлено, посилаючись на неправомірність володіння відповідачем ОСОБА_2 транспортним засобом.
       Посилаючись на неправомірність відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування, просив суд стягнути з ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” суму страхового відшкодування в розмірі 99 000 грн. (100 000 грн. - 1 000 грн. франшизи), а також нарахувань на суму заборгованості за страховим відшкодуванням за період починаючи з 11 квітня 2019 року по 20 серпня 2019 року, а саме 3 процентів річних в розмірі 1 074, 08 грн., індексу інфляції в розмірі 1 683 грн. та пені в розмірі 12 482,14 грн., а всього 114 239,22 грн., а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь матеріальні збитки в розмірі 1 000 грн. 
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 114 239,22 грн. з яких: суму страхового відшкодування в розмірі 99 000,00 грн.; 3% річних за період за період з 11 серпня 2019 року по 25 квітня 2019 року в розмірі 1 074,08 грн.; інфляційні втрати за період з 11 квітня 2019 року по 25 квітня 2019 року в сумі 1 683,00 грн.; пеню за період з 11 квітня 2019 по 25 квітня 2019 в сумі 12 482,14 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальні збитки в розмірі 1 000,00 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.
       В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог відносно ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову до ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, а також порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є настання страхового випадку, в той час як згідно Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” вбачається, що дорожньо-транспортна пригода визнається страховим випадком лише за умови участі в ній забезпеченого транспортного засобу, тобто який зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, тобто страхувальника та інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку правомірності володіння ОСОБА_2 транспортного засобу “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки даний автомобіль тимчасово ввезено на територію України, строком до одного року, ОСОБА_4 для особистого користування. ОСОБА_2 не є особою, яка правомірно володіє транспортним засобом, оскільки відповідно до ч.ч.4,5 статті 380 МК України та ст.31 Закону України “Про дорожній рух”, тимчасово ввезені транспортні засоби використовуються на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, та не можуть бути передані у володіння, користування та розпорядження іншим особам. Вважає безпідставними висновки суду першої інстанції, що наявність реєстраційних документів на транспортний засіб та посвідчення водія на право керування транспортним засобом свідчить про правомірність володіння транспортним засобом, оскільки це спростовується вимогами законодавства наведеного вище. Зазначав, що оскільки в силу закону страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладені договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, висновок суду щодо визнання страховиком правомірності володіння ОСОБА_2 транспортним засобом “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є безпідставним. Крім того зазначив, що стягнення зі страхової компанії страхового відшкодування в розмірі 99 000 грн., зважаючи на те, що розмір франшизи згідно пункту 5 полісу №АМ/8150728 складає 2 000 грн., також є незаконним.
       Позивачем ОСОБА_1 надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами спеціального законодавства, яким є Закон України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, який містить вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. Зазначав, що висновком Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року встановленою, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб, та не підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин. Зазначав, що за наявності у водія реєстраційного документа на транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Крім того, укладаючи договір страхування з ОСОБА_2 відповідач фактично визнав правомірність користування транспортним засобом останнім. Зауважував, що дорожньо-транспортна пригода відбулася за безпосередньої участі страхувальника.
       Відповідач ОСОБА_2 правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” не скористався.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 114 239,22 грн., та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” про стягнення суми скасувати, виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10 зворот).
       23 січня 2019 року о 17 годині 55 хвилин на перехресті вул.Запорізьке шосе та проспекту Богдана Хмельницького в м.Дніпро сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
       Зазначені обставини, а також вина ОСОБА_2 у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди, встановлені постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та яка в силу частини 6 статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (а.с.8).
       На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія  ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія”, що підтверджується полісом № АМ/8150728 від 19 листопада 2018 року (а.с.76).
       Згідно пункту 4 вищевказаного полісу, розмір страхової суми на шкоду, заподіяну майну складає 100 000 грн.
       При цьому, пунктом 5 полісу встановлено, що розмір франшизи складає 2 000 грн.
       Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 (п.7 полісу).
       25 січня 2019 року позивачем ОСОБА_5 до ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулася 23 січня 2019 року за участю транспортних засобів “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 9).
       Разом із вказаною заявою позивачем подано заяву про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 23 січня 2019 року (а.с.10).
       Висновком експертного дослідження автотоварознавця ОСОБА_6 по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №6304 від 25 лютого 2019 року встановлено, що вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, дорівнює його ринковій вартості та складає 308 737,17 грн.; ринкова вартість автомобіля “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в пошкодженому стані становить 37 200,55 грн. (а.с.11 зворот - 28).
       Вказаний висновок, а також постанову Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року було направлено на адресу ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” (а.с.28, зворот).
       Згідно листа в.о. заступника начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби України Виноградова О. вбачається, що згідно інформації, наявної в Єдиній автоматизованій інформаційній системі ДФС України транспортний засіб “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 03 листопада 2018року перетнув митний кордон України в зоні діяльності Харківської митниці ДФС під керуванням ОСОБА_7 . Транспортний засіб ввезено в митному режимі тимчасового ввезення строком до одного року (а.с.98).
       Листом директора департаменту врегулювання збитків ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” в здійсненні виплати страхового відшкодування позивачу ОСОБА_1 відмовлено. Вказана відмова мотивована відсутністю підстав вважати подію дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком з огляду на те, що водій ОСОБА_2 не був правомірним користувачем транспортного засобу “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно вимог ст.380 МК України, а тому не є особою, відповідальність якої застрахована згідно полісу № АМ/8150728 від 18 листопада 2018 року.
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено спричинення водієм ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність за спричинення якої, в межах суми страхового відшкодування 100 000 грн. за мінусом франшизи 1 000 грн., несе ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” згідно договору страхування, який діяв на момент ДТП. Крім того, у зв`язку із простроченням страховою компанією виплати страхового відшкодування, на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних, інфляційні втрати та пеня. Вважав безпідставними посилання відповідача на ч. 5 ст.380 МК України та ч.ч.1,4 ст.1 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”, зазначаючи, що порушення митних правил може бути предметом адміністративної відповідальності та не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин. Зважаючи, що ДТП сталося за безпосередньої участі страхувальника, правомірність чи неправомірність користування транспортним засобом для відшкодування страхової шкоди значення не мають. Крім того, договір страхування укладено безпосередньо із ОСОБА_2 , правомірність володіння ним транспортним засобом на території України страховик міг перевірити під час укладення договору.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
       Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.
       В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.
       За загальним правилом шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. 
       Суб`єктом відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_2 , автомобіль “Nissan Leaf”, реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний на праві власності позивачу ОСОБА_1 , зазнав механічних пошкоджень. 
       Таким чином, оскільки шкода майну позивача, завдана джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок недотримання ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, останній зобов`язаний відшкодувати позивачу спричинену внаслідок його дій та з його вини майнову шкоду. 
       Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
       Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
       З метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників особи, діяльність яких пов`язана з використанням транспортних засобів, зобов`язані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність перед іншими особами на випадок завдання шкоди.
       Якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик повинен виплатити потерпілому страхове відшкодування в порядку, передбаченому Законом. 
       Закон України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” (далі Закон №1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
       Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
       Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       З аналізу вищевказаних норм вбачається, що відшкодування шкоди страховиком можливе внаслідок заподіяння особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, дорожньо-транспортної пригоди при настанні внаслідок неї страхового випадку та в межах лімітів відповідальності страховика.
       При цьому, згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Пунктом 1.5. статті 1 Закону №1961-IV встановлено, що наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.
       З пунктом 1.7. статті 1 Закону №1961-I вбачається, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
       Згідно п. 1.4. статті 1 Закону №1961-IV особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
       Відповідно до пункту 1.1. статті 1 Закону №1961-IV страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.
       Згідно п.1.6. статті 1 Закону №1961-IV власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
       При цьому, згідно п.1.8. статті 1 Закону №1961-IV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
       Таким чином, можна дійти висновку, що страховий випадок, який є підставою для відшкодування страховиком шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, настає лише за умови, що учасником цієї пригоди був саме забезпечений транспортний засіб, тобто такий що зазначений в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована, та якими в силу вимог пункту 1.4 статі 1 Закону №1961-IV є страхувальник, тобто юридична особа та дієздатні громадяни, що уклали із страховиком договір цивільно-правової відповідальності та інші особи, які правомірно володіють транспортним засобом. 
       З позиції апелянта ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” вбачається, що останній відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із ненастанням страхового випадку, разом із тим із вказаним доводом колегія суддів погодитися не може, оскільки згідно наявного в матеріалах справи полісу № АМ/8150728 від 18 листопада 2018 року вбачається, що транспортний засіб “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є забезпеченим згідно пункту 7 полісу, при цьому страхувальником відповідно до умов вказаного страхового полісу, зокрема пункту 6, виступає ОСОБА_2 , тобто дорожньо-транспортна пригода сталася за участі забезпеченого транспортного засобу під керуванням безпосередньо страхувальника, у зв`язку із чим колегія суддів доходить висновку про настання страхового випадку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 23 січня 2019 року.
       Разом із тим, згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
       При цьому, виплата страхового відшкодування не є безумовною та можлива у разі належної процесуальної поведінки учасників дорожньо-транспортної пригоди та виконання ними обов`язків, покладених Законом №1961-ІV.
       Так, за змістом пп.33.1.4 п.33.1 ст. 33 Закону №1961-ІV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. 
       Законом №1961-ІV визначено обов`язок особи (водія та власника транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; власника пошкодженого майна) письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди та протягом 10 робочих днів з дня такого повідомлення зберігати пошкоджене майно у стані, в якому воно знаходиться після дорожньо-транспортної пригоди, для того, щоб його міг оглянути представник страховика (аварійний комісар або експерт). Це надає можливість страховику перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами, визначити розмір страхового відшкодування та запобігти необґрунтованій виплаті.
       Зібрані в матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач, встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія”, у встановленому законом порядку та строки повідомив страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої був водій, відповідальність якого застрахована.
       Разом із тим, в здійсненні виплати страхового відшкодування позивачу ОСОБА_1 ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” було відмовлено.
       Вказана відмова мотивована неправомірністю користування водієм ОСОБА_2 , згідно вимог статті 380 МК України, транспортного засобу “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що свідчить про те, що останній не є особою, відповідальність якої застрахована та позбавляє обов`язку страховика на виплату позивачу страхового відшкодування.
       Цими доводами керувалося ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” при подані апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
       В той же час колегія суддів не може погодитися із вказаними доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
       Відповідно до частин 1,3 статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
       Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
       Так, дійсно з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб “Daewoo Lanos”, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 03 листопада 2018 року було ввезено в митному режимі тимчасового ввезення строком до одного року водієм ОСОБА_8 , який, на думку апелянта, і є належним володільцем ввезеного транспортного засобу, оскільки відповідно до частини 5 статті 380 МК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
       Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам (абзац 3 частини 5 статті 380 МК України).
       В той же час, колегія суддів зауважує, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб та не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування". 
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17.
       Окрему увагу колегія суддів звертає на те, що нормами положення пункту (b) статті 7 додатку "C" Конвенції про тимчасове ввезення від 26 червня 1990 року (до якої приєдналася Україна 22 вересня 2004 року) встановлено, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна договірна сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.
       Посилання в апеляційній скарзі на положення норм статей 16,31 Закону України «Про дорожній рух» також не можна прийняти до уваги, оскільки обмеження встановлені цими нормами щодо використання ввезених в Україну автомобілів в режимі митного контролю, самі по собі не встановлюють факту неправомірного використання такого автомобіля, що є компетенцією відповідних органів та не звільняє саме страхову компанію від виконання взятих на себе зобов`язань за договором обов`язкового страхування. 
       Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Докази, зворотнього в матеріалах справи відсутні.
       Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс №АМ/8150728 від 19 листопада 2018 року, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
       При цьому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). 
       Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
       В той же час колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з розміром стягненої на користь позивача ОСОБА_1 суми страхового відшкодування та нарахованих на підставі цієї суми 3 процентів річних, пені та індексу інфляції з огляду на наступне.
       Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону №1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
       Пунктом 9.3 статті 9 Закону №1961-IV розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.
       Відповідно до ст.9 Закону України «Про страхування» франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. 
       Відповідно до п.12.1 ст.12 Закону №1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. 
       Як вбачається з матеріалів справи, згідно пункту 4 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/8150728 від 19 листопада 2018 року, розмір страхової суми на шкоду, заподіяну майну потерпілого складає 100 000 грн.
       При цьому, пунктом 5 полісу встановлено, що розмір франшизи складає 2 000 грн.
       Таким чином, оскільки шкода майну позивача ОСОБА_1 завдана джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок недотримання водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху, цивільна-правова відповідальність якого, була застрахована ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія”, останнє зобов`язане відшкодувати потерпілому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 майнову шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу, в межах ліміту відповідальності страховика, тобто в розмірі 98 000 грн., що обраховується: розмір страхового відшкодування зменшений на суму франшизи 2 000 грн.
       Таким чином, підстави для стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 99 000 грн. відсутні, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.
       При цьому, зважаючи, що відповідачем ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” допущено прострочення виплати страхового відшкодування, відповідно до пункту 36.5. статті 36 Закону №1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. 
       Зважаючи на стягнення на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 98 000 грн., на вказану суму здійснюється нарахування пені, розмір якої становить 12 356,05 грн. з розрахунку:
       за період з 11 квітня 2019 року по 25 квітня 2019 року (кількість днів прострочення — 15): 98 000 х 36 / 365 / 100 х 15 = 1 449,86 грн.;
       за період з 26 квітня 2019 року по 18 липня 2019 року (кількість днів прострочення — 84): 98 000 х 35 / 365 / 100 х 84 = 7 893,70 грн.;
       за період з 19 липня 2019 року по 20 серпня 2019 року (кількість днів прострочення — 33): 98 000 х 34 / 365 / 100 х 33 = 3 012,49 грн.
       Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Таким чином, суд апеляційної інстанції у зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції, наводить власний розрахунок розміру трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції. 
       Зокрема, за період з 11 квітня 2019 року по 20 серпня 2019 року пеня на суму простроченого страхового відшкодування становить 1 063,23 грн. з розрахунку (кількість днів прострочення - 132): 98 000 х 3% : 365 х 132.
       Розмір індексу інфляції на заборгованість зі сплати страхового відшкодування складає 1 666 грн. з розрахунку: 
       за квітень 2019 року: 98 000 х 101,0 / 100 - 98 000 = 980 грн.
       за травень 2019 року: 98 000 х 100,7 / 100 - 98 000 = 686 грн.
       Розмір індексу інфляції за інші місяці є меншим за 100, а тому їх показники під час розрахунку не враховуються.
       Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” про стягнення суми скасуванню та стягненню на користь ОСОБА_1 з приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” суми страхового відшкодування в розмірі 98 000 грн.; три проценти річних за період за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 12 356,05 грн.; інфляційні втрати за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 1 666 грн.; пеню за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 1 063,23 грн.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Таким чином, оскільки позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 1 121,03 грн. (98,13%).
       Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги відповідача на користь приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” підлягають стягненню з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 32,04 грн. (1,87 %).
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” задовольнити частково.

       Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ПрАТ “Українська пожежно-страхова компанія” про стягнення суми скасувати.

       Стягнути з приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія”, код ЄДРПОУ 20602681, на користь позивача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , суму страхового відшкодування в розмірі 98 000 грн.; 3% річних за період за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 12 356,05 грн.; інфляційні втрати за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 1 666 грн.; пеню за період з 11 квітня 2019 року по 25 серпня 2019 року в розмірі 1063,23 грн.

       В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

       Стягнути з приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 1 121,03 грн.

       Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства “Українська пожежно-страхова компанія” судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 32,04 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 14 червня 2021 року.

               Головуючий:                 Демченко Е.Л.

               Судді:                         Куценко Т.Р.

                                       Макаров М.О.