Ухвала
іменем України
03 червня 2021 року
м. Київ
справа № 748/2251/20
провадження № 51-2718 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в кримінальному провадженні                                           № 12020270270000430 щодо 
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня                          2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня                2020 року, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з 07 вересня 2020 року. Зараховано у строк відбуття покарання один день затримання – 27 липня 2020 року за ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова згідно з вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року. 
Вирішено питання щодо долі судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Цим вироком засуджено також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Рівнопілля Чернігівського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого, судових рішень щодо якого в касаційному порядку не оскаржено.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку суду першої інстанції,                   ОСОБА_5 і ОСОБА_4 визнано винуватими в тому, що вони 29 квітня 2020 року в період часу з 10:00 до 11:00 за попередньою змовою між собою, діючи умисно та повторно, правомірно перебуваючи з відома власника на території домогосподарства АДРЕСА_3 , шляхом пошкодження металопластикового вікна проникли в будинок, розташований на території цього господарства, звідки таємно викрали майно на загальну суму 16 281,87 грн, що належало потерпілому ОСОБА_6 , чим заподіяли матеріальну шкоду останньому. 
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 18 травня 2021 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4 – без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій, просить змінити вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в частині призначеного йому покарання у зв`язку з невідповідністю покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить пом`якшити йому призначене покарання із застосуванням статей 69, 75 КК, яке не було би пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги мотивує тим, що суди, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахували дані про його особу та обставин, які пом`якшують покарання.
Мотиви Суду
Перевіривши викладені в касаційній скарги засудженого доводи, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі                                               – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,               а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із матеріалів провадження за скаргою видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій                      у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості колегія суддів уважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,                                   а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності                                                   та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                           в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                   а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до                   ст. 12 КК належить до категорії тяжких; повне відшкодування завданої шкоди; відсутність у потерпілого матеріальних претензій; дані, що характеризують його особу – раніше судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, його матеріальний стан – офіційно не працює, сімейний стан – неодружений, його стан здоров`я – за наданими суду медичними даними йому було встановлено ІІІ групу інвалідності «інвалід з дитинства»; думку потерпілого, який не наполягав на суворій мірі покарання, а також відношення засудженого до скоєного, його процесуальну поведінку. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, а обставиною, що його обтяжує, – рецидив злочину.
Отже, враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції вчиненого злочину та вмотивував своє рішення. 
Разом із цим суд правильно врахував і той факт, що засудженим вчинено кримінальне правопорушення до постановлення стосовно нього попереднього вироку, і на підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом частково складання призначеного покарання та покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. 
Урахувавши ці обставини, суд визнав таке покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження нових злочинів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам засудженого ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, які є майже аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок щодо нього без змін.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу засудженого та інших обставин, що впливають на ступінь відповідальності, зазначив про дотримання вимог статей 50, 65 і положень ч. 4 ст. 70 КК під час призначення покарання засудженому, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності та справедливості, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому обґрунтовано вказав про відсутність законних підстав для призначення засудженому більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК, оскільки призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, на підставі вказаної статті, можливе лише за умови наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, за наявності позитивних даних про особу обвинуваченого. Однак, як установлено судом, засуджений ОСОБА_4 не мав зареєстрованого місця проживання, не працював, проте потребував коштів на проживання, раніше неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, звільнившись із місць позбавлення волі, на шлях виправлення не став і продовжив злочинну діяльність, що свідчило про відсутність у суду підстав для пом`якшення йому покарання.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Обставини, на які покликається в касаційній скарзі засуджений, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, були враховані судом при призначенні йому покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судових рішень.
На підставі наведеного Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_4 і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в його касаційній скарзі, Суд не вбачає.
Колегія суддів погоджується з оскарженими судовими рішеннями, а тому не вбачає підстав для ухвалення рішення про пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК та звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, як про це йдеться в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 .
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги засудженого ОСОБА_4 немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду                                     від 18 травня 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                          ОСОБА_3