ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 2а-9957/12/2670                                                             Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 червня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 16.02.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання незаконними та скасування наказів №3169-ос від 16.12.2010, №69-ос від 19.01.2011, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог та збільшення позовних вимог, просить:
-          визнати звільнення, оформлене наказами МЗС України від 16 грудня 2010 року №3196-ос та від 19 січня 2011 року №69-ос незаконним, а накази протиправними та скасувати їх; 
-          зобов`язати відповідача поновити позивача на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника управління економічного співробітництва МЗС України з присвоєнням дипломатичного рангу - радника першого класу; 
-          стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням індексу інфляції, надбавок, доплат, змін у грошовому забезпеченні (заробітної плати) за весь період від моменту незаконного звільнення до моменту поновлення порушених прав; 
-          стягнути з відповідача втрачену (упущену) вигоду, а також 3% річних за кожен рік невиконаного (простроченого) зобов`язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України; 
-          зобов`язати відповідача після поновлення на роботі відрядити позивача у довгострокове відрядження для роботи на посаді радника з економічних питань Посольства України в Канаді.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 липня 2008 року позивача було призначено на час довгострокового відрядження на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто. У зв`язку з ліквідацією торговельно-економічної місії 22 липня 2010 року позивач була переведена до Міністерства закордонних справ України, де до жовтня того ж року продовжувала виконувати службові обов`язки. У жовтні 2010 року позивача відкликали з відрядження та після надання відпусток та перебування у стані тимчасової непрацездатності у січні 2011 року її було звільнено у зв`язку з завершенням довготермінового закордонного відрядження. Підстави звільнення, дії відповідача щодо відкликання її з довгострокового відрядження, а також не вчинення дій, які відповідач мав вчинити, дотримуючись трудових прав працівника, позивач вважає протиправними, оскільки на її думку, правових підстав для звільнення з посади не існує, тому відповідач був зобов`язаний надати їй можливість працювати на тій посаді, за якою її було зараховано до штату МЗС.
Відповідачем подано заперечення на позову заяву, відповідно до яких МЗС України вважає, що позивач пропустила визначений Кодексом адміністративного судочинства України строку для звернення до суду, а крім того, її звільнення відбулося на законних підставах, з дотриманням вимог законодавства та трудових прав позивача.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2014 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
За результатами нового розгляду справи постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року у позові відмовлено повністю. Зазначена постанова суду першої інстанції залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд вищої інстанції дійшов висновків, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що з позивачем укладено строковий трудовий договір, оскільки він не пов`язаний з виконанням певної роботи в обумовлений строк, фактично позивач є працівником, який займає штатну дипломатичну посаду на постійній основі, що перебувала у довгостроковому відрядженні на підставі статті 21 Закону № 2728-III. Звільнення позивача відбулося не на підставі норм Закону 2728-III, а у зв`язку із завершенням довгострокового закордонного відрядження, що не передбачено ні цим Законом, а ні нормами законодавства про працю. Тому за нормами чинного законодавства підстав для припинення дипломатичної служби позивача не було.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року вищезазначені судові рішення скасовано у зв`язку з порушенням норм процесуального права, справу направлено на новий судовий розгляд.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що відповідачем було порушено її конституційні права та грубо порушено приписи чинного законодавства при її звільненні. Звертає увагу на відсутність правових підстав для її звільнення із займаної посади. Наголошує на відсутності строкових трудових відносин між позивачем та відповідачем.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Міністра економіки України від 08 травня 2008 року № 100-м «Про призначення ОСОБА_1 » позивач призначена на час довготермінового відрядження з 1 липня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в м. Торонто.
Наказом Міністра закордонних справ України від 01 липня 2008 року № 1066-ос «Про призначення ОСОБА_1 » позивача призначено з 09 вересня 2008 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді при Генеральному консульстві в Торонто на час довготермінового відрядження.
Наказом Міністра економіки України від 02 вересня 2009 року № 186-м «Про призначення ОСОБА_1 » на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 908-р, ОСОБА_1 вважалась такою, що переведена на посаду керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження з 01 жовтня 2009 року.
Наказом Міністра закордонних справ України від 18 вересня 2009 року № 2256-ос «Про відрядження ОСОБА_1 » позивач відряджена 01 жовтня 2009 року на час довготермінового відрядження до Посольства України в Канаді за маршрутом Торонто-Оттава.
Указом Президента України «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном» від 08 квітня 2010 року № 522/2010, з метою забезпечення цілісності та узгодженого проведення зовнішньополітичного курсу України, вдосконалення механізму захисту за кордоном інтересів держави в економічній сфері, подальшого розвитку економічних зв`язків з іноземними державами і міжнародними організаціями та відповідно до п. 3 частини першої статті 106 Конституції України, Міністерству закордонних справ України було доручено забезпечити утворення у складі дипломатичних представництв України за кордоном відділів з економічних питань у межах визначеної в установленому порядку граничної чисельності працівників закордонних дипломатичних установ. У зв`язку з цим ліквідувати торговельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України.
На виконання зазначеного Указу Президента України, відповідач звернувся до Міністра економіки України (вих. № 201/14-913/2-2277 від 16 липня 2010 року) з проханням звільнити шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження працівників торговельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, зокрема, і ОСОБА_1 , на посаду радника.
Листом Міністерства закордонних справ України від 20 липня 2010 року №201/10-020-2339 «Щодо практичної реалізації Указу Президента України від 08 квітня 2010 року № 522» керівникам закордонних дипломатичних установ України було доручено довести до працівників торговельно-економічних місій вказану інформацію та забезпечити до 23 липня 2010 року направлення до МЗС України заяв працівників за списком, який додається, в тому числі і ОСОБА_1 , про їх призначення шляхом переведення до МЗС України на час довготермінового відрядження.
22 липня 2010 року на ім`я Прем`єр-міністра України ОСОБА_1 подано заяву про звільнення.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді» позивача було звільнено.
Наказом Міністра економіки України від 10 серпня 2010 року № 219-м, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 року № 1536-р, ОСОБА_1 вважалася звільненою 16 серпня 2010 року з посади керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді за переведенням для подальшої роботи в Міністерстві закордонних справ України.
У зв`язку з тим, що призначення на посаду радника, яка була запропонована позивачу при переведенні до МЗС України, здійснюється за погодженням Президента України, наказом Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року ОСОБА_1 призначена на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження.
Листом від 11 серпня 2010 року № 201/11-913/1-2741 «Щодо погодження кандидатур для призначення на посаду заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України» Міністерство закордонних справ України зверталося до Президента України за погодженням кандидатур для призначення на посади заступника Постійного представника України, радників-посланників та радників закордонних дипломатичних установ України, в тому числі, за погодженням кандидатури ОСОБА_1 для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді.
Листом Адміністрації Президента України від 27 вересня 2010 року № 02-01/1983 подання стосовно кандидатури ОСОБА_1 та деяких інших кандидатів було повернуто відповідачу, тобто позивач для призначення на посаду радника Посольства України в Канаді погоджена Президентом України не була.
12 жовтня 2010 року відповідачем направлено Надзвичайному і Повноважному Послу України в Канаді лист № 201/6144-914-3622 про завершення довготермінового закордонного відрядження виконуючого обов`язки керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді та її повернення в Україну до кінця жовтня 2010 року.
Листом від 15 жовтня 2010 року № 6144/201-914-905 Надзвичайний і Повноважний Посол України в Канаді звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість відтермінування дострокового відкликання з довготермінового відрядження ОСОБА_1 до вирішення питання з приїздом відповідного працівника на заміну або щонайменше до кінця року.
Наказом Міністра закордонних справ України від 04 листопада 2010 року № 2707-oc «Про відкликання ОСОБА_1 » позивача відкликано в Україну 02 листопада 2010 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження. Після повернення в Україну їй була надана щорічна відпустка з 03 листопада 2010 року.
Наказом Міністра закордонних справ України від 16 грудня 2010 року № 3196-oc «Про відпустку та звільнення ОСОБА_1 » позивачу надано відпустку за відпрацьований в Посольстві час упродовж 51 календарного дня з 03 листопада 2010 року по 23 грудня 2010 року та звільнено із займаної посади 23 грудня 2010 року у зв`язку із завершенням закордонного відрядження. Про необхідність ознайомлення з відповідним наказом про звільнення та отримання трудової книжки, відповідач надіслав позивачу лист від 23 грудня 2010 року №201/36-091-4516, що підтверджується витягом з реєстру вихідної кореспонденції (наявний в матеріалах справи).
У зв`язку з пред`явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 037877 від 30 листопада 2010 року, що підтверджує її перебування у стані тимчасової непрацездатності під час щорічної відпустки, наказом Міністра закордонних справ України від 10 січня 2011 року №17-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1 » позивачу продовжено відпустку на 14 календарних днів до 07 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 23 грудня 2010 року на 10 січня 2011 року.
У зв`язку з повторним пред`явленням позивачем листка непрацездатності серії АБР № 286110 від 21 грудня 2010 року, що підтверджує її перебування у стані тимчасової непрацездатності під час продовженої щорічної відпустки, наказом Міністра закордонних справ України від 19 січня 2011 року № 69-oc «Про продовження відпустки та звільнення ОСОБА_1 » позивачу продовжено відпустку на 11 календарних днів до 19 січня 2011 року та змінено дату звільнення з 10 січня 2011 року на 19 січня 2011 року.
Позивач, вважаючи своєї звільнення протиправним, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося в законний спосіб, за наявності підтверджених підстав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові засади та порядок організації діяльності дипломатичної служби України як складової частини державної служби, а також особливості правового статусу працівників дипломатичної служби України регулює Закон України «Про дипломатичну службу».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про дипломатичну службу» відносини, що виникають у зв`язку з проходженням дипломатичної служби, регулюються Конституцією України, цим Законом, Законом України «Про державну службу», Кодексом законів про працю України, Консульським статутом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 6 Закону України «Про дипломатичну службу» визначено, що у системі органів дипломатичної служби України можуть утворюватися спеціальні місії, а також делегації на сесії міжнародних організацій, статус, завдання та функції яких залежно від рівня місії визначаються Президентом України або Міністром закордонних справ України.
Спеціальні місії є тимчасовими місіями, що за своїм характером представляють Україну і направляються Україною до іншої держави за її згодою для розгляду з цією державою певних питань або для виконання щодо неї певного завдання.
Безпосереднє керівництво органами дипломатичної служби здійснює Міністр закордонних справ України.
Класифікація трудових договорів за критерієм строків, на які вони укладаються, та виокремлення строкового трудового договору визначається  статтею 23 КЗпП України.
Так, цією нормою встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Характерною ознакою, що відрізняє правове становище таких працівників, є те, що після закінчення обумовленого строку, працівник підлягає звільненню без його заяви за наказом власника (суб`єкта владних повноважень) відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України. Наказ про звільнення видається в останній день дії строкового договору або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена строком трудового договору. В будь-якому випадку днем звільнення є останній день роботи, що визначений трудовим договором, і законодавство не встановлює обов`язку власника або уповноваженого ним органу попереджати працівника про майбутнє звільнення у зв`язку із закінченням строку договору. У разі неприпинення такого договору в зазначений строк він вважається продовженим на невизначений строк.
Статтею 20 Закону України «Про дипломатичну службу» встановлено, що дипломатичну службу її працівники проходять у Міністерстві закордонних справ України, представництвах Міністерства закордонних справ України на території України, закордонних дипломатичних установах України, а також у структурних підрозділах Адміністрації Президента України, що забезпечують здійснення Президентом України повноважень у зовнішньополітичній сфері, структурних підрозділах Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, що забезпечують представництво Голови Верховної Ради України і Прем`єр-міністра України у зносинах з органами влади інших держав та здійснення заходів з міжнародного співробітництва Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України.
У системі органів дипломатичної служби здійснюється ротація працівників дипломатичної служби.
Працівники дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням їхньої професійної підготовки, спеціалізації та досвіду роботи, а також службової необхідності. Порядок ротації працівників дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби визначається Міністром закордонних справ України.
Згідно до частини першої статті 21 Закону України «Про дипломатичну службу», довготермінове відрядження дипломатичних працівників триває, як правило, до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною політичною ситуацією і до трьох років у державах з важкими кліматичними умовами або складною політичною ситуацією.
Положення статті 22 Закону України «Про дипломатичну службу» вказують на те, що працівники дипломатичної служби, направлені у довготермінове відрядження, можуть бути достроково відкликані до України у випадку, зокрема, службової необхідності.
Проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади, у даному випадку працівником Міністерства економіки України, регулюється положеннями статті 24 Закону України «Про дипломатичну службу», згідно якої працівники інших органів державної влади можуть бути тимчасово відряджені до органів дипломатичної служби для виконання службових обов`язків. На час такого відрядження на них не поширюється дія розділу ІІІ цього Закону. Після завершення тимчасового відрядження працівники інших органів державної влади направляються у розпорядження органів, з яких вони були відряджені, для вирішення питання подальшого працевлаштування.
Проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади регулюється Положенням про особливості проходження дипломатичної служби працівниками інших органів державної влади, яке затверджується Президентом України.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про дипломатичну службу», дипломатичний працівник - це державний службовець, який виконує дипломатичні або консульські функції в Україні чи за кордоном та має відповідний дипломатичний ранг. Працівники дипломатичної служби - це: дипломатичні працівники та адміністративно-технічні працівники системи органів дипломатичної служби.
Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про дипломатичну службу», кадри дипломатичної служби складають: 1) працівники, які займають штатні дипломатичні посади на постійній основі; 2) працівники, які займають штатні адміністративно-технічні посади на постійній основі; 3) працівники, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (контракт).
З вищевикладеного вбачається, що Закон розмежовує категорії працівник іншого органу, штатний дипломатичний працівник і штатний адміністративно-технічний працівник, які зараховані до штату МЗС на постійній основі 
За визначенням термінів, що вживаються у цьому Законі довготермінове відрядження - перебування працівників дипломатичної служби за принципом ротації в закордонних дипломатичних установах України у строки, передбачені цим Законом.
Порядок та умови проходження публічної служби у торговельно-економічних місіях визначались Положенням про торговельно-економічну місію у складі закордонної дипломатичної установи України, яке затверджене Указом Президента України від 30 квітня 1994 року № 200/94 (чинного на час роботи позивача у торговельно-економічній місії, далі - Положення).
Пунктами 1, 4 Положення встановлено, що торговельно-економічна місія у складі закордонної дипломатичної установи України (далі - торговельно-економічна місія) представляє та захищає у державі перебування інтереси України у галузі зовнішньоекономічної діяльності. Основними завданнями торговельно-економічної місії є: захист економічних інтересів України, у тому числі у сфері оподаткування, та прав суб`єктів підприємницької діяльності України у державі перебування; сприяння розвитку торговельно-економічних зв`язків України, залученню іноземних інвестицій у пріоритетні сфери економіки України і виконанню міжнародних договорів України, укладених з державою перебування; інформування Міністерства економіки України, Міністерства закордонних справ України та інших органів виконавчої влади України про цінову, податкову, тарифну політику, яку проводить держава перебування, стосовно товарів, що експортують з України; підготовка висновків щодо доцільності імпорту товарів та послуг, залучення кредитів із держави перебування, виходячи з запропонованих державою перебування цін, тарифів, кредитних ставок тощо.
Згідно із пунктами 6, 7 Положення торговельно-економічну місію очолює керівник торговельно-економічної місії, який за посадою є радником-посланником або радником закордонної дипломатичної установи України. Керівник торговельно-економічної місії має заступника (заступників), який (які) за посадою є першим секретарем (першими секретарями) закордонної дипломатичної установи України. Керівник торговельно-економічної місії та його заступник (заступники), інші співробітники торговельно-економічної місії є працівниками дипломатичної служби.
Враховуючи те, що позивача призначено на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії за результатами конкурсу, їй було присвоєно дев`ятий ранг державного службовця (після переведення на посаду керівника торговельно-економічної місії за результатами конкурсу - сьомий ранг державного службовця), позивач була працівником дипломатичної служби.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про деякі питання представництва економічних інтересів України за кордоном» від 08 квітня 2010 року № 522/2010 доручено Міністерству закордонних справ України забезпечити утворення у складі дипломатичних представництв України за кордоном відділів з економічних питань у межах визначеної в установленому порядку граничної чисельності працівників закордонних дипломатичних установ. У зв`язку з цим ліквідовано торговельно-економічні місії у складі закордонних дипломатичних установ України.
Таким чином, у дипломатичних установах України проводилась реорганізація, у зв`язку з чим працівники торговельно-економічних місій звільнялись шляхом переведення для подальшої роботи в Міністерстві закордонних справ України.
Призначення позивача на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді з 17 серпня 2010 року на час довготермінового відрядження наказом Міністра закордонних справ України від 29 липня 2010 року, виконання трудових обов`язків за новим місцем роботи, надання відпусток є підтвердженням прийняття позивача на роботу до Міністерства закордонних справ України.
Крім того, до працівників, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (контракт) відносяться особи, з якими укладаються договори відповідно до вимог наказу МЗС України від 27 травня 2011 року № 133 «Про затвердження Порядку укладення цивільно-правових договорів в закордонних дипломатичних установах України».
Згідно форми додатку до зазначеного наказу такі договори укладаються, наприклад, з діловодами, консультантами-перекладачами, прибиральниками терміном до трьох місяців з правом переукладення.
Отже, законодавство розмежовує категорії «працівник іншого органу» від «штатних дипломатичних працівників та штатних адміністративно-технічних працівників», які зараховані до МЗС України на постійній основі.
За таких положень законодавства, виходячи з фактичних обставин, встановлених під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач відноситься до категорії працівників інших органів (у даному випадку Міністерства економіки України), які можуть відряджатися для виконання службових обов`язків до органів дипломатичної служби і становлять окрему групу працівників, які не перебувають у штаті МЗС України на постійній основі.
Крім того, МЗС України намагався сприяти позивачу та вирішити питання щодо продовження терміну її перебування в Канаді, покладаючи на неї тимчасово обов`язки економічного радника до погодження її кандидатури на вакантне місце. 
При цьому, відповідно до статті 21 Закону України «Про дипломатичну службу», після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада або посада, не нижча тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.
Таким чином, надання після відрядження попередньої або рівноцінної посади передбачено лише для працівників дипломатичної служби, до числа яких позивач не входила.
Крім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи обставини у справі та особливості правового регулювання спірних відносин, направлення «працівника іншого органу» на роботу до Посольства України в Канаді з самого початку носило тимчасовий/строковий характер.
Також про строковість правовідносин з Міністерством закордонних справ позивач була обізнана з самого початку, що підтверджується наказом 2008 року про звільнення позивача з Міністерства економіки України  та наказом МЗС про переведення її до Посольства України в Канаді на час довготермінового відрядження.
Враховуючи, що з метою виконання Указів Президента України від 08 квітня 2010 року №522/2010 та від 04 червня 2008 року № 513, виникла службова необхідність відкликання позивача з довготермінового відрядження, позовні вимоги в частині визнання незаконними дій відповідача стосовно відкликання з довгострокового відрядження є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються наявними у справі документальними доказами.
Крім того, позивач призначена на посаду в.о. керівника торговельно-економічної місії у складі Посольства України в Канаді та на попередні посади на час довготермінового відрядження, у зв`язку з чим трудові відносини правомірно припинені Міністерством закордонних справ України у зв`язку із закінченням строку. Оскільки термін довгострокового закордонного відрядження завершився 02 листопада 2010 року та зважаючи на те, що позивач відкликана з цього відрядження, вона не може бути поновлена на посаді радника Посольства України в Канаді.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося в законний спосіб, за наявності підтверджених підстав, тому не вбачає протиправності оскаржуваних наказів та підстав для їх скасування.  
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача, визнання протиправними та скасування наказів від 16 грудня 2010 року № 3196-ос та від 19 січня 2011 року № 69-ос, які прийняті у межах повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства.
Також суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні решти позовних вимог, які є похідними.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 10.06.2021.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          Є.І. Мєзєнцев

                                                                                                              В.В. Файдюк