ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2021 р.                                          Справа№ 920/710/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Поляк О.І.
суддів:            Руденко  М.А. 
          Кропивної Л.В. 
 
за участі секретаря - Стародуб М.Ф.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області (суддя Котельницька В.Л.) від 28.01.2021 (повний текст складено 09.02.2021) у справі №920/710/19 

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" 
про стягнення 16 786 386,67 грн, 

за участі представників згідно протоколу судового засідання
ВСТАНОВИВ:
АТ  «Національна акціонерна компанія  «Нафтогаз України» звернулося до суду з позовною заявою до АТ  «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», у якій, посилаючись на прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати переданого природного газу відповідно до договору постачання природного газу №5140/1617-ТЕ-29 від 20.09.2016, просило стягнути  з останнього 7 383 593,39 грн пені, 1 882 502,99 грн 3% річних, 7 520 290,29 грн інфляційних втрат, нарахованих на загальні суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 у справі №  920/710/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2020, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача  на користь позивача 724 726,94 грн. пені, 234 077,17 грн.  3% річних, 800 661,70 грн.  інфляційних втрат, 37 262, 89 грн. витрат зі сплати судового збору. У задоволенні позову в іншій частині  відмовлено. У задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення відмовлено.
Постановою Верховного Cуду у складі Касаційного господарського суду від 25.08.2020 касаційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Рішення  Господарського суду Сумської області від 02.12.2019 та постанову  Північного апеляційного господарського суду  від 12.03.2020 у справі № 920/710/19 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на користь АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені в розмірі 6 658 866,45 грн, 3% річних у розмірі 1 648 425,82 грн, інфляційних втрат у розмірі 6 719 629,21 грн та в частині розподілу судових витрат. Справу в цих частинах передано на новий розгляд до Господарського суду Сумської області. У решті зазначені рішення та постанову залишено без змін. 
03.11.2020 позивачем була подана заява від 29.10.2020 № 39/5-2911-20 про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою останній просив стягнути з відповідача  5 689 138,32 грн пені, 1 600 142,21 грн 3% річних, 6 195 738,86 грн інфляційних втрат, нарахованих ним на суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, за виключенням сум, оплати яких проводилися в порядку, визначеному  постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20. 
11.11.2020 відповідачем поданий відзив на позовну заяву, у якому він, зазначаючи про обґрунтованість виконаного позивачем розрахунку, у тому числі й заявленої суми пені, клопотав про зменшення належної до стягнення суми останньої на 50%, тобто до 2 844 569,16 грн.  
Рішенням Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 у справі №920/710/19 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ  «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь АТ  «Національна акціонерна компанія  Нафтогаз України»  2 844 569,16 грн пені, 1 600 142,21 грн 3% річних, 6 195 738,86 грн інфляційних втрат. У задоволені позовних вимог в частині стягнення 2 844 569,16 грн пені відмовлено, оскільки місцевий господарський суд, виходячи з положень  ст. 233 ГК України  і  ст. 551 ЦК України, дійшов висновку про наявність обставин, за яких можливе зменшення її розміру на 50%.
Мотивуючи ухвалене рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що вищенаведені норми, закріплюючи право суду на зменшення розміру заявленої до стягнення пені, не містять вичерпного переліку виняткових випадків, за наявності яких таке право може бути реалізоване, а тому суд, оцінюючи надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру пені. При цьому судом першої інстанції взято до уваги скрутний матеріальний стан підприємства відповідача, зокрема, наявність заборгованості з заробітної плати за період з грудня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 366,9 млн. грн (з податками і зборами), дебіторської заборгованості станом на 31.10.2020 в розмірі 107 221 331,10 грн, а також заборгованості з державного бюджету з різниці між фактичними витратами та тарифами на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води за період з 01.01.2014 по 31.10.2020 в розмірі 133 722,52 тис. грн. Крім цього, судом першої інстанції враховано й те, що газ, поставлений за спірним договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води  населенню;  відповідачем у повному обсязі сплачено основний борг; позивачем не надано доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору; стягнуті судом суми 3% річних та інфляційних втрат компенсують матеріальні втрати позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50% забезпечить дотримання оптимального балансу інтересів сторін у спорі та запобігання настання негативних наслідків як для відповідача, так і для позивача.
Не погоджуючись з рішенням господарського суду Сумської області в частині відмови у стягненні 2 844 569,16 грн пені, АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 2 844 569,16 грн пені задовольнити.
В обґрунтування поданої скарги позивач послався на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме: ст.  549 - 552,  599 ЦК України, а також порушення норм процесуального права - ст.ст.  236,  238,  239 ГПК України.
Так, скаржник стверджує, що у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції не вказано ні підстав для зменшення розміру пені, ні норм права, які при цьому застосував суд та мотивів їх застосування. Крім цього, скаржник зазначає, що при зменшенні заявленого розміру пені місцевим господарським судом не враховано майнового стану кредитора, а саме: несвоєчасність оплати та значний обсяг несплаченої заборгованості контрагентів перешкоджає виконанню позивачем покладених на нього обов`язків, погіршує його фінансове становище, впливає на якість та своєчасність надання ним послуг з поставки газу для інших споживачів, закачування природного газу у підземні сховища для забезпечення опалювального періоду. При цьому держава, покладаючи на позивача спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом, тим самим спричиняючи збитки останньому. 
16.03.2021 матеріали апеляційної скарги разом з актом про відсутність додатку, складеним    Господарським судом Сумської області 11.03.2021, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги) раніше визначеному складу суду передані на розгляд колегії суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Мартюк А.І., Кропивна Л.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2021 поновлено строк на апеляційне оскарження, однак, апеляційну скаргу залишено без руху з підстав невиконання апелянтом вимог п. 2 ч. 3  ст. 258 ГПК України  та ненадання суду доказів сплати судового збору у розмірі 64 002,81 грн. Апелянту надано десятиденний строк з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 64 002,81 грн.
13.04.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги (разом з доказом сплати судового збору), яке надіслане апелянтом засобом поштового зв`язку 09.04.2021. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 відкрито апеляційне провадження  за апеляційною скаргою АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 у справі №920/710/19, зупинено дію рішення  Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 у справі №920/710/19, розгляд справи №920/710/19  призначено на  10.06.2021.
05.05.2021 до Північного апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, у якому той проти доводів скаржника про безпідставність зменшення судом належної до сплати суми пені на 50% заперечував та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін. 
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Мартюк А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.06.2021 у справі №920/710/19, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Мартюк    А.І., визначено колегію суддів у складі: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна    Л.В., Руденко М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2021 справу прийнято до провадження в новому складі суду: Поляк О.І. (головуючий), Кропивна    Л.В., Руденко М.А.
В судове засідання 10.06.2021 представники сторін не з`явились. 
Відповідно до п. 12  ст. 270 ГПК України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до      ст. 269 Господарського процесуального кодексу України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки апеляційну скаргу АТ «НАК    «Нафтогаз України» на рішення суду першої інстанції подано лише в частині зменшення розміру пені на 50 % та у зв`язку з цим відмови у стягненні 2 844 569,16 грн пені, виходячи з положень вищенаведеної норми  ГПК України, рішення господарського суду Сумської області у даній справі підлягає апеляційному перегляду лише в межах його оскаржуваної частини відповідно до вимог заявника апеляційної скарги.        
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
20.09.2016 між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено договір постачання природного газу №5140/1617-ТЕ-29, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач, у свою чергу, зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2 договору).
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій"  спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінюють строків та умов розрахунків за цим договором (п. 6.1 договору).
У разі прострочення споживачем оплати згідно з п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20  (п. 8.2 договору).
З урахуванням п. 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до  постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20  спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до  статті 625 ЦК України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором (п. 8.3 договору).
У п. 10.3 договору сторони погодили, що строк, у межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.
Згідно з додатковою угодою від 31.03.2017 № 2 до договору замінено у п. 8.2. договору цифри і слова "21% річних" на "16,4 % річних". Додаткова угода діє з 01.04.2017.
Відповідно до актів приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року - квітень 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 150 923 419,75 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, поставлений позивачем природний газ у період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, загальною вартістю 150923419,75 грн, оплачений відповідачем у повному обсязі, однак, з порушенням строків, визначених п. 6.1 договору. 
При цьому судом першої інстанції встановлено, що частково розрахунки між сторонами були проведені в порядку, визначеному  постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20.
Так, на підставі вказаної постанови КМУ  між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації, відповідачем та позивачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України та проведені відповідні оплати на загальну суму 50 814 731 грн, а саме: спільне протокольне рішення від 16.11.2016 №2790 про організацію взаєморозрахунків на суму 9 737 719,00 грн, виконане 21.11.2016; спільне протокольне рішення  від 18.01.2017 №268 про організацію взаєморозрахунків на суму 19 148 346 грн, виконане 26.01.2017; спільне протокольне рішення від 17.03.2017 №1761 про організацію взаєморозрахунків на суму 21 928  666,00 грн, виконане 10.08.2017.
Крім цього, частина вартості поставленого природного газу у сумі 51 248 272,22 грн була оплачена відповідачем за рахунок коштів державного бюджету, що надійшли відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», а саме: згідно з платіжним дорученням від 28.02.2018 №31020 у сумі 24 065 444,80 грн, згідно з платіжним дорученням від 26.04.2018 №33213 у сумі 10 768 081,64 грн, згідно з платіжним дорученням від 31.01.2018 №5 у сумі 3 378 450,38 грн та згідно з платіжним дорученням від 31.01.2018 №4 у сумі 13 036 295,43 грн.
Решту вартості поставленого природного газу у розмірі 48  860  416,53 грн було оплачено коштами відповідача.
Звертаючись до господарського суду (з урахуванням заяви від 29.10.2020 № 39/5-2911-20 про зменшення розміру позовних вимог), позивач просив стягнути 5 689 138,32 грн пені, 1 600 142,21 грн 3% річних, 6 195 738,86 грн інфляційних втрат, нарахованих ним на суми заборгованості помісячно за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року, за виключенням сум, оплати яких проводилися в порядку, визначеному  постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20. 
Встановивши вказані обставини справи, враховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові  від 25.08.2020 у даній справі, про те, що для нарахування пені на підставі договору, 3% річних та інфляційних втрат на підставі  ст. 625 ЦК України  необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільним протокольним рішенням, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання спільного протокольного рішення та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за рахунок власних коштів, перевіривши при цьому виконаний позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, місцевий господарський суд визнав обґрунтованими та правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача 1600142,21 грн 3% річних, 6195738,86 грн інфляційних втрат та 5689138,32 грн пені, утім, скориставшись закріпленим    ст. 233 ГК України    і    ст. 551 ЦК України    правом, зменшив розмір останньої на 50%, у зв`язку з чим стягнув лише 2 844 569,16 грн пені.
Колегія суддів погоджується з  висновком суду першої інстанції про зменшення суми пені, з огляду на таке.
Відповідно до    ст. 233 ГК України    у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В силу ч. 3    ст. 551 ЦК України    розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність (або відсутність) у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, а також розмір, до якого вона підлягає зменшенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
Воднас колегія суддів зауважує, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належної до сплати пені, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення боржника від її сплати, враховуючи, що пеня є засобом розумного стимулювання останнього до належного виконання взятого на себе грошового зобов`язання, як і можливості кредитора стягувати надмірні грошові суми як пеню, спотворюючи її дійсне правове призначення та перетворюючи на несправедливо непомірний тягар для боржника і джерело отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання про зменшення належної до сплати відповідачем суми пені на 50%, тобто до 2 844 569,16 грн, судом першої інстанції взято до уваги скрутний матеріальний стан останнього, зокрема, наявність заборгованості з заробітної плати за період з грудня 2017 року по 31 жовтня 2020 року в розмірі 366,9 млн. грн (з податками і зборами), дебіторської заборгованості станом на 31.10.2020 в розмірі 107 221 331,10 грн, а також заборгованості з державного бюджету з різниці між фактичними витратами та тарифами на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води за період з 01.01.2014 по 31.10.2020 в розмірі 133 722,52 тис. грн. 
Крім цього, судом першої інстанції враховано й ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором - повну сплату вартості поставленого природного газу; незначний строк прострочення оплати природного газу; поведінку винної сторони - відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань; причину прострочення, яка зумовлена тим, що відповідач за умовами укладеного між сторонами договору не є кінцевим споживачем природного газу, оскільки такий газ використовується ним виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води  населенню, ненадання позивачем доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану чи завдання йому збитків саме у результаті порушення відповідачем строків оплати вартості природного газу.
Зважаючи на положення    ст. 233 ГК України    та    ст. 551 ЦК України, виходячи з вищевикладених обставин справи, а також беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для реалізації права щодо зменшення розміру пені на 50%.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про те, що зменшуючи заявлений до стягнення розмір пені, місцевий господарський суд не вказав ні підстав такого зменшення, ні норм права, які при цьому застосував та мотивів їх застосування, так само як і доводи скаржника про те, що ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів погоджується з твердженням апелянта про те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог  ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Таким чином, уклавши договір постачання природного газу №5140/1617-ТЕ-29 від 20.09.2016, відповідач взяв на себе зобов`язання зі своєчасної оплати поставленого природного газу, а у разі прострочення виконання вказаного обов`язку - зі сплати позивачу пені у погодженому розмірі. Наведеним підтверджується наявність у позивача права на нарахування пені, у той час як виконаний ним розрахунок заявленої до стягнення суми пені за результатами його перевірки судом першої інстанції визнано арифметично вірним, а відтак вимога позивача в цій частині позову є доведеною та обґрунтованою.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд не відмовив у задоволенні вимоги про стягнення пені з підстав відсутності у позивача права на її нарахування чи необґрунтованості виконаного ним розрахунку, а лише реалізував закріплене    ст. 233 ГК України,    ст. 551 ЦК України    право на зменшення її розміру, належного до стягнення з відповідача, за результатами оцінки всіх наявних доказів на фактичних обставин справи у їх сукупності, а також виходячи з того, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.
Стосовно доводів скаржника, що при зменшенні заявленого ним розміру пені місцевим господарським судом не враховано майнового стану кредитора, а саме того, що несвоєчасність оплат контрагентів та значний обсяг несплаченої заборгованості останніх погіршує його фінансове становище, колегія суддів зазначає, що пеня є санкцією за неналежне виконання боржником взятого на себе зобов`язання, а не основним боргом, і, тим більше, не джерелом отримання додаткових прибутків кредитором, а тому зменшення її розміру не може мати своїм наслідком значного негативного впливу на фінансове становище кредитора, до того ж, з урахуванням задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних збитків, які відшкодують матеріальні втрати позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.
Щодо постанови Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14, на висновки якої в частині застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України посилається апелянт, колегія суддів зазначає, що останні зроблені судом, виходячи з інших фактичних обставин справи та зібраних доказів, тобто справа №908/1453/14 і дана справа в частині стягнення пені є відмінними за істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них. 
Колегія суддів враховує посилання апелянта на невідшкодування йому державою економічно обґрунтованих витрат, як суб`єкту, на якого покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу, утім зазначає, що наведене не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, зважаючи, що належний до сплати розмір пені було зменшено лише на 50%, інші ж 50% її розміру визначені до стягнення з відповідача, стосовно підприємства якого мають місце аналогічні обставини щодо невідшкодування державою різниці між фактичними витратами та встановленими тарифами на теплову енергію за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. 
З огляду на викладене,  доводи апелянта, наведені у поданій скарзі в межах заявлених вимог, свого підтвердження не знайшли, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність обставин, за яких може бути реалізоване право суду на зменшення належного до сплати розміру пені на 50%, та не можуть бути підставами    для скасування ухваленого ним рішення.
Оскільки апеляційну скаргу АТ «НАК    «Нафтогаз України» на рішення суду першої інстанції було подано лише в частині зменшення розміру пені на 50 % на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України та у зв`язку з цим відмови у стягненні 2 844 569,16 грн пені, виходячи з положень ст. 269  ГПК України, у колегії суддів відсутні правові підстави роботи висновки щодо неоскаржуваної частини рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до    ст. 129 ГПК України    судовий збір за подання апеляційної скарги покладається судом на апелянта.
Керуючись ст.  ст. 267-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 у справі №920/710/19    - без змін.
2.  Поновити дію рішення Господарського суду Сумської області від 28.01.2021 у справі №920/710/19.
3. Справу повернути до господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 18.06.2021.

Головуючий суддя                                                                      О.І. Поляк 

Судді                                                                                          М.А. Руденко

                                                                                          Л.В. Кропивна