ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/325/20 пров. № А/857/5204/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ніколіна В.В., Гінди О.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Міністерства енергетики України та ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року ( головуючий суддя Біньковська Н.В., м. Івано-Франківськ, повний текст складено 04.02.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів про визнання протиправним та скасування наказу № 33-к від 14.01.2020, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерство енергетики України, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про його звільнення з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу»; поновити на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України; визнати протиправною бездіяльність Міністерства енергетики та захисту довкілля України щодо не переведення його на посаду директора Департаменту заповідної справи цього Міністерства; стягнути з Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, як правонаступника Міністерства енергетики та захисту довкілля України, видати наказ та перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів; стягнути на його користь спричинену моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року позов задоволено частково, визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України №33-к від 14.01.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, яке перейменоване в Міністерство енергетики України. Стягнуто з Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.01.2020 по 15.01.2021 в сумі 425256,84 грн. (чотириста двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят шість гривень 84 копійки). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4366,00 грн. (чотири тисячі триста шістдесят шість гривень 00 копійок). Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України та в частині стягнення з Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 37688,07 грн. (тридцять сім тисяч шістсот вісімдесят вісім гривень 07 копійок).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Міністерство енергетики України та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку, Міністерство енергетики України просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. ОСОБА_1 просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Міністерство енергетики України в апеляційній скарзі зазначає, що статтею 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1)          скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2)          встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3)          отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4)          вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає
звільнення.
Позивача було звільнено за пунктом першим частини 1 статті 87 Закону за скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду. Зауважимо, що згідно штатного розпису Міністерства на 2019 рік відповідно до наказу від 15.10.2019 № 345 вказана посада з якої звільнено позивача була відсутня.
Окрім того, наказом Мінекоенерго від 11.02.2020 № 83 затверджено нову структуру Міністерства, зокрема введено посади державних експертів, керівників експертних груп у складі відповідних директоратів, що в свою чергу унеможливлює поновлення позивача на попередній посаді.
Також апелянт зазначає, що підстава звільнення чітко передбачена нормами Закону і не передбачає, як вказує позивач розподілу на декілька самостійних підстав.
У зв`язку з чим, було внесено відомості у трудову книгу позивача про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону.
Крім того, обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається на роз`яснення Національного агентства з питань державної служби від 30.10.2019 № 750/13-19.
Водночас, таке роз`яснення не повинно братися до уваги у зв`язку з тим, що: вищевказане роз`яснення не має нормативно-правового характеру та не зареєстроване в Міністерстві юстиції України, а відтак не є нормативно-правовим актом і носить виключно роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер; стосується роз`яснення норм права, які на момент звільнення не є діючими. Так, позивача звільнено 14.01.2020, поряд з цим зазначене роз`яснення датовано 30.10.2019; надано в контексті застосування норм Закону України «Про місцеві державні адміністрації».
Також, апелянт зазначає, що згідно із частиною 1 статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Так, позивача було попереджено про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення 15.11.2019, отже керуючись нормами статті 253 Цивільного кодексу України строк мав розпочинатися з наступного дня після ознайомлення, тобто 16.11.2019, а 60 денний строк відповідно спливав 14.01.2020. Таким чином порушення на думку позивача 60-денного строку спростовується вищенаведеним.
Відповідно до статті 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державним службовцем є громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади 5 повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Суб`єктом призначення є державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.
У статті 3 Закону врегульовано відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця, зокрема міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади.
Згідно із статтею 5 Закону правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Зважаючи, що відносини з приводу припинення державної служби у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацією державного органу, врегульовані Законом, тому застосовуються норми спеціального законодавства.
Крім того, оскільки наказ Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 14.01.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » пов`язаний з проходженням державної служби Позивачем, він був виданий на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу».
Згідно статті 83 Закону державна служба припиняється:
1)          у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону):
2)          у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);
3)          за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (статті 86 цього Закону);
4)          за ініціативою суб`єкта призначення статті 87, 8" цього Закону ;
5)          у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього
Закону);
6)          у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);
7)          у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8)          у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";
9)          з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88 1 цього Закону).
Відповідно до статті 87 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
При цьому, звертає увагу суду на той факт, що 19.09.2019 було прийнято Закон України № 117-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади».
Положеннями вказаного Закону з поміж іншого та з метою припинення у подальшому зловживання державними службовцями службовим становищем, уникнення відповідальності за бездіяльність та неналежне виконання свої посадових обов`язків, а також з метою спрощення порядку прийняття на державну службу та розширення підстав її припинення, прийняті відповідні зміни і уточнення.
Вказаним Законом внесено низку суттєвих змін до Законів України «Про державну службу», «Про Кабінет Міністрів України» та «Про центральні органи виконавчої влади».
Зміни зокрема, стосуються обмеження дії законодавства про працю на державну службу, спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї, підвищення відповідальності державних службовців за досягнення результатів своєї діяльності, тощо.
Прийняття Закону дозволило спростити порядок прийняття на державну службу та звільнення з неї.
До прикладу, за старою редакцією Закону (станом на 01.01.2019) згідно пункту першого частини 1 статті 87 передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація 7 державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
При цьому, частиною 3 цієї статті Закону (у редакції до набрання чинності Закону № 117-ІХ) визначалось, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Наразі згідно Закону від 19.09.2019 № 117-ІХ частину третю було виключено, що в свою чергу врегулювало відносини щодо звільнень державних службовців Законом України «Про державну службу».
Отже, з урахуванням наведених змін до законодавства про державну службу та прийняття Закону від 19.09.2019 № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» розширено повноваження суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців, при цьому обмежено дію законодавства про працю, а відповідні правовідносини тепер врегульовано нормами Закону, що виключає необхідність дотримання норм на порушення яких вказував Позивач.
Додатковим прикладом врегулювання трудових відносин між державним службовцем та державним органом виключно нормами Закону є чинна редакція Закону у частині 3 статті 87 вказано, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Отже, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення» масовим вивільненням з ініціативи роботодавця (крім випадку ліквідації юридичної особи) є одноразове або протягом:
1)          одного місяця: вивільнення 10 і більше працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 20 до 100 працівників; вивільнення 10 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації з чисельністю від 101 до 300 працівників;
2)          трьох місяців - вивільнення 20 і більше відсотків працівників на підприємстві, в установі та організації незалежно від чисельності працівників.
Позивач вважає, що Міністерством мали б вчинятися заходи щодо інформування державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
В обґрунтування цього позивач надає копію листа Івано-Франківського центру зайнятості від 06.02.2020 № 433-02/29-20 з якого вбачається, що до вказаного центру інформація від Мінекоенерго про заплановане масове вивільнення не надходило.
При цьому, не зрозумілим є те, з яких підстав позивач дійшов висновку про масовість вивільнення працівників у Міністерстві, оскільки матеріали справи таких доказів не містять.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо переведення його в нову структуру на посаду Директора департаменту, суд мотивував це рішення тим, що він не звертався у спірний період із заявою про призначення на цю посаду. Проте на момент звільнення ця посада вже була зайнята шляхом переведення туди з іншого центрального органу виконавчої влади, а саме - Державного агентства рибного господарства гр. ОСОБА_2 . Водночас згідно діючої на момент мого звільнення редакції Закону України «Про державну службу» і Кодексу законів про працю роботодавець був зобов`язаний запропонувати йому переведення на рівнозначну або іншу вакантну посаду. Натомість рішення керівника державної служби (державного секретаря) було звільнити його з займаної посади, не запропонувавши жодної альтернативи для переведення (що, згідно рішення суду, суперечило діючому на час мого звільнення законодавству), про що і попередили 15.11.2019. При цьому, він був позбавлений можливості вибору і написання відповідної заяви на переведення, оскільки не був ознайомлений з переліком наявних вакансій. Під час розгляду справи було встановлено, що на час його звільнення в апараті Міністерства енергетики та захисту довкілля були вакантними понад 140 посад.
З цього приводу Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 у справі №6-40цс15 висловлено правову позицію, згідно якої власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Зазначену позицію також підтримано Верховним Судом і у постанові по справі №816/1232/17 від 11.07.2018.
Як було встановлено судом, всі, крім нього, працівники департаменту екомережі та природно-заповідного фонду були переведені на відповідні посади у департамент заповідної справи, які їм було запропоновано у відповідних повідомленнях про можливе вивільнення.
Зокрема, в матеріалах справи міститься копія Повідомлення про можливе вивільнення заступника директора департаменту ОСОБА_3 з пропозицією рівнозначної посади, на яку ним було написано заяву на переведення.
Натомість йому не було запропоновано жодної посади, а повідомлено про подальше вивільнення без жодної пропозиції посади в новій структурі. Відтак він не писав заяви на переведення в нову структуру, оскільки був позбавлений такої можливості.
Водночас Законом України № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» внесено зміни до Закону України «Про державну службу», зокрема виключено статтю 87-1, на підставі якої мене було звільнено з займаної посади. Крім того, введено норму, що одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 (припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1- рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6- рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно- правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Проте єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Аналогічний підхід застосовується і щодо дії процесуальної норми права. Зокрема, у ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому, закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Це положення процесуального закону узгоджується з підходами Європейського суду з прав людини, який вважає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан.
Також, апелянт зазначає, що судом не задоволено позовну вимогу щодо переведення (призначення) на посаду директора департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів, яке створено шляхом виділення з Міністерства енергетики та захисту довкілля відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №425. При цьому всі функції і повноваження Міністерства енергетики та захисту довкілля в частині охорони навколишнього природного середовища і природно-заповідного фонду зокрема збережено, що підтверджується Положенням про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів.
Відповідно до статті 37 Кодексу законів про працю у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до Постанови Верховного суду від 21 березня 2018 року (справа №802/651/16-а) в адміністративному провадженні №К/9901/6762/18 суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до частини першої статі 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Тобто при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).
Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
З матеріалів справи вбачається, що функції Міністерства енергетики та захисту довкілля в частині екології, та департаменту заповідної справи зокрема, не було припинено, а покладено на новостворене Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, що підтверджується Положенням про це Міністерство. В цьому Міністерстві створено самостійний структурний підрозділ - Департамент природно-заповідного фонду з тими ж функціями і повноваженнями, що були в департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля та департаменту заповідної справи Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів (судом встановлено їх ідентичність). Відповідно в ново створеному Міністерстві створено аналогічну посаду директора департаменту природно-заповідного фонду.
Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №425 чітко визначено, що Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів є правонаступником прав, обов`язків та майна у відповідній сфері, а як слідує з вищезазначеної постанови Верховного суду України «при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу)».
Матеріалами справи підтверджено, що при реорганізації було збережено функціонал і структуру департаменту заповідної справи у складі 4-х відділів і переведено всіх працівників департаменту заповідної справи Міністерства енергетики та захисту довкілля в департамент природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів.
Таким чином, обов`язком роботодавця було перевести мене на посаду директора департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів.
У Постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17 Верховний суд прийшов до висновку, що «психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди».
Відтак, після незаконного звільнення ОСОБА_1 півроку перебував без роботи і був позбавлений засобів для існування
Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральну шкоду він обґрунтовував тим, що з вини відповідача позбавився гарантованого мені Конституцією права на працевлаштування та доступ до публічної служби за відсутності обставин і підстав для його звільнення. Його трудова діяльність була профільною і безперервною, він кваліфікував себе постійно з метою досягнення кар`єрного росту в обраній галузі, іншого фаху він не здобував. До моменту звільнення безперервний стаж державної служби, не рахуючи навчання в Українській академії державного управління, становив понад 15 років, стаж роботи в сфері екології — понад 20 років.
Після звільнення йому довелось докладати зусилля для свого працевлаштування, щоб забезпечити себе роботою за фахом, мій звичний спосіб життя порушений. Отримуваний раніше дохід за місцем праці був джерелом його матеріального забезпечення для сім`ї, а на його утриманні є малолітній син - 5 років, опікується також батьками-пенсіонерами. Дана ситуація стала предметом негативного обговорення серед моїх колишніх співробітників, як нібито непотрібного фахівця при всіх його трудових досягненнях.
У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 27.07.2017 №329-0 ОСОБА_1 , як переможець конкурсу, призначений на посаду директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду. Згідно штатного розпису на 2019, що введений в дію з 01.04.2019, Департамент екомережі та природно-заповідного фонду налічував 21 штатну одиницю, в тому числі штатну одиницю директора департаменту та складався із: відділу організації діяльності та управління установами природно-заповідного фонду; відділу формування і розвитку екомережі та територій природно-заповідного фонду; відділу з питань охорони та використання природно-заповідного фонду, ведення державного кадастру; відділу координації наукових досліджень, еколого-освітньої та рекреаційної діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України №829 від 02.09.2019 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство екології та природних ресурсів перейменовано на Міністерство енергетики та захисту довкілля України. Реорганізовано Міністерство енергетики та вугільної промисловості шляхом приєднання до Міністерства енергетики та захисту довкілля.
03.09.2019 у трудовій книжці ОСОБА_1 за порядковим номером 32 здійснено відповідний запис про перейменування Міністерства екології та природних ресурсів на Міністерство енергетики та захисту довкілля України. 
18.09.2019 постановою Кабінету Міністрів України №847 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» викладено в новій редакції Положення про Міністерство енергетики та захисту довкілля, затверджене постановою КМУ №32 від 21.01.2015.
Постановою Кабінету Міністрів України № 852 від 29.09.2019 внесено зміни у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», за змістом яких у Додатку 1 «Гранична чисельність працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади» позицію Мінприроди із граничною чисельністю працівників апарату 267, замінено позицією Мінекоенерго з граничною чисельністю працівників апарату 618, при цьому виключено позицію Міненерговугілля із граничною чисельністю працівників апарату 351, а в Додатку 3 «Тимчасова гранична чисельність працівників апарату окремих центральних органів виконавчої влади» позицію Міненерговугілля із граничною чисельністю працівників апарату 414, замінено позицією Мінекоенерго з граничною чисельністю працівників апарату 681.
15.10.2019 Міністерством енергетики та захисту довкілля України прийнято наказ №345 яким затверджено структуру апарату Міністерства енергетики та захистку довкілля України в межах встановленої граничної чисельності працівників, чисельність самостійних структурних підрозділів апарату Міністерства. На підставі вказаного наказу 21.10.2019 затверджено і введено з 01.11.2019 в дію штатний розпис на 2019. Відповідно до вказаних документів штат апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України становив 665 штатних одиниць. Одним із самостійних структурних підрозділів апарату є Департамент заповідної справи із кількістю 21 штатна одиниця, який очолює директор департаменту та складається із відділу організації діяльності установ природно-заповідного фонду, відділу формування та розвитку територій природно-заповідного фонду, відділу з питань ведення державного кадастру та охорони, відділу координації еколого-освітньої та рекреаційної діяльності.
14.11.2019 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, по закінченню 60 календарних днів, за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. 
28.12.2019 наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля України на посаду Директора Департаменту заповідної справи в порядку переведення з Державного агентства рибного господарства України призначено ОСОБА_2 
Наказом від 14.01.2020 №33-к «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», статті 24 Закону України «Про відпустки», позивач 14.01.2020 звільнений з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України з виплатою вихідної допомоги та грошових компенсацій невикористаних частин щорічних оплачуваних відпусток.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2020 №425 Міністерство енергетики та захисту довкілля України перейменовано на Міністерство енергетики України, утворено Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України. Установлено, що Міністерство енергетики та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів є правонаступниками прав, обов`язків та майна Міністерства енергетики та захисту довкілля у відповідних сферах. 
Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до частин 2, 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим   Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Статтею 87 цього Закону врегульовані відносини припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Судом враховано, що на час попередження позивача про звільнення та винесення спірного наказу про звільнення, так і на час його звільнення, стаття 87 Закону України «Про державну службу» діяла в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019.
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII передбачено декілька підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме:
- скорочення чисельності або штату державних службовців;
- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;
- реорганізація державного органу.
Судом першої інстанції також встановлено, що спірним наказом від 14.01.2020 №33-к позивача звільнено з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України. Наказ містить посилання на пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». 
При цьому, у наказі про звільнення чітко не вказано підставу для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. 
У попередженні про наступне звільнення із займаної посади ОСОБА_1 від 14.11.2019 зазначено про наступне його звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
Судом першої інстанції встановлено, що скорочення займаної ОСОБА_1 посади не відбулось.
Згідно постанов Кабінету Міністрів України №829 від 02.09.2019, №852 від 29.09.2019, затверджених наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №345 від 15.10.2019 структури апарату та чисельності самостійних структурних підрозділів апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Положень про Департамент екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України (а.с.28 т.1) та про Департамент заповідної справи Міністерства енергетики та захисту довкілля України (а.с.105 т.2), після перейменування Міністерства екології та природних ресурсів України (267 працівників) у Міністерство енергетики та захисту довкілля України і приєднання до нього Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (414 працівників), граничну чисельність працівників апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України визначено у кількості 681 штатної одиниці. Водночас, як свідчать накази відповідача, якими затверджено структуру та чисельність самостійних структурних підрозділів Міністерстваенергетики та захисту довкілля України, №345 від 15 жовтня 2019 року та 83 від 11 лютого 2020 року, кількість штатних одиниць у новій структурі апарату Міністерства збільшилась із 665 до 681 одиниць.
В структурі Міністерства енергетики та захисту довкілля України діяв самостійний структурний підрозділ Департамент заповідної справи з такими ж повноваженнями (окрім питань екологічної мережі), структурою і штатною чисельністю працівників (21), як і у Департаменті екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України.
Всі працівники Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства екології та природних ресурсів України, окрім позивача, були переведені у Департамент заповідної справи апарату Міністерства енергетики та захисту довкілля України (а.с.103, 104 т.2).
Також встановлено, що станом на час звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України в апараті Міністерства енергетики та захисту довкілля України були вакантними понад 140 посад (а.с.75 т.2).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наказ №33-к від 14.01.2020 №33-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, підлягає скасуванню. 
Відповідно частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Суд вірно вважав, що позовна вимога про поновлення його на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення з 15 січня 2020 року на посаді, яку він обіймав до звільнення, тобто на посаді директора Департаменту екомережі та природно-заповідного фонду Міністерства енергетики та захисту довкілля України, яке перейменоване в Міністерство енергетики України, оскільки звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави.
Також, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки позивач не звертався у спірний період із заявою про призначення його на посаду директора Департаменту заповідної справи Міністерства енергетики та захисту довкілля України, а  Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України є створеним на підставі постанови Кабінету Міністрів України №425 від 27.05.2020, то позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Міністерства енергетики та захисту довкілля України щодо не переведення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту заповідної справи цього Міністерства та про зобов`язання Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, як правонаступника Міністерства енергетики та захисту довкілля України, видати наказ та перевести ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту природно-заповідного фонду Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі також – Порядок №100) передбачено, що він застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.
За змістом абзацу другого пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно із пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Оскільки позивач звільнений у січні 2020 року, середній розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу суд першої інстанції вірно обчислював виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, тобто за листопад і грудень 2019 року (а.с.135 т.3). Таким чином, середній заробіток позивача за весь період вимушеного прогулу складає 425256,84 грн., виходячи з такого розрахунку: 252 робочих дня (період з 15.01.2020 по 15.01.2021 включно) помножити на 1794,67 грн. (розмір середньоденної заробітної плати), який підлягає стягненню з Міністерства енергетики України. 
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 100000,00 грн, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин 2, 3 цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд вірно вважав, що оцінка позивачем понесених ним негативних емоцій та спричиненої моральної шкоди є необґрунтованою, а матеріали справи, всупереч вимогам пункту 3 частини 5 статті 160 КАС України   не містять жодного розрахунку суми, що підлягає відшкодуванню внаслідок заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, суб`єкта владних повноважень шкоди. Наведені позивачем обґрунтування негативних емоцій внаслідок незаконних дій відповідача не свідчать про досягнення рівня страждань або приниження, суду таких доказів не надано. 
Колегія суддів також погоджується з висновками суду, щодо розподілу судових витрат та стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства енергетики України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4366,00 грн.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Міністерства енергетики України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2021 року по справі № 300/325/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 В.В. Ніколін
                                                                                          О.М. Гінда
повний текст складено 19.04.2021