КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/36368/20                                             
номер провадження: 22-ц/824/4233/2021                        
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року  ОСОБА_3 , у справі за позовом представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків,
В С Т А Н О В И В:
09 листопада 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» (далі - АТ «Агропросперіс Банк»), у якій просив стягнути з відповідача на свою користь 19 642 грн 00 коп. на відшкодування завданих збитків.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року позовну заяву  ОСОБА_2 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали суду (а.с.14-15).
30 листопада 2020 року представник позивача - ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання, в якому просив відкрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 від 09 листопада 2020 року, посилаючись на те, що він має право представляти інтереси ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, оскільки справа є малозначною. Також зазначав, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даної позовної заяви відповідно до висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до АТ «Агропросперіс Банк»про відшкодування збитків визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с.21).
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала судді від 07 грудня 2020 року не стосується поданої ним позовної заяви про відшкодування збитків від 09 листопада 2020 року. Вказує, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення ч.3 ст.22 Закону України «Про судовий збір» та не звернув увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.       
Відповідач АТ «Агропросперіс Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому  вказує, що ухвала судді першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Вказує, що апеляційна скарга та позовна заява ОСОБА_1 підписані не уповноваженою особою, так як ОСОБА_2 не відноситься до осіб, які мають  право подавати апеляційну скаргу відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України, а також  він не надав доказів на підтвердження наявності у нього права надавати професійну правничу допомогу. Вказує, що апеляційна скарга не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України, оскільки вона не містить посилань в чому полягає незаконність і необгрунтованість ухвали судді та які норми права порушені судом й не враховані обставини.   
Зазначає,  що АТ «Агропросперіс Банк» з  офіційного сайту «Судова влада України» отримало інформацію про те, що ОСОБА_1 двічі 10 та 11 грудня 2020 року звертався до Шевченківського районного суду міста Києва із тотожними позовними заявами до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування шкоди, ціна кожного з цих позовів становить однакову суму - 19 642 грн 00 коп. На думку відповідача, подання одночасно декількох позовів ОСОБА_1 в особі його неналежного представника ОСОБА_2 до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав свідчить про навмисну маніпуляцію ним автоматизованим розподілом справ між суддями. Крім того, вказує, що ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 раніше вже двічі звертався до АТ «Агропросперіс Банк» з тотожними позовними заявами з тими самими підставами і предметами позову про відшкодування шкоди (збитків) у розмірі 19 642 грн 00 коп. за тим самим договором банківського вкладу №055842 від 10 квітня 2018 року. Вважає, що вказані обставини свідчать про навмисне зловживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 своїми процесуальними правами, що є підставою для застосування до них заходів процесуального примусу відповідно до п.2 ч.2 ст.44 ЦПК України. 
Вказує, що послання в апеляційній скарзі на те, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними, оскільки судом вірно враховано, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору банківського вкладу фізичної особи та регулюються розділом  2 глави 52 ЦК України. Зазначає, що позивач безпідставно посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, оскільки у даному випадку слід керуватися висновками Верховного Суду, які викладені в ухвалі від                       14 вересня 2020 року у справі №761/49140/19 (провадження №61-13200ск20) за позовом ОСОБА_2 до АТ «Агропросперіс Банк».На думку відповідача, вказані обставини свідчать про невиконання позивачем вимог п.3 ч.4 ст.356 ЦПК України щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 
З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу судді першої інстанції - без змін. Також просить застосувати до позивача                 ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 заходи процесуального примусу у зв`язку із зловживанням процесуальними правами.
  Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак суддя першої інстанції прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.
Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суддя першої інстанції дійшов висновку, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. До суду надійшла заява позивача на виконання ухвали про усунення недоліків. Однак, позивач недоліки позовної заяви не усунув, а саме, не сплатив судовий збір та не надав належним чином засвідчені копії всіх документів, що додаються до позовної заяви для суду та сторін у справі з дотриманням вимог ст.95 ЦПК України.
Проте зтакими висновками судді першої інстанції не можна погодитись з наступних підстав. 
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Статтею 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з вимогами ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків.
Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2018 року між ним та АТ «Агропросперіс Банк» був укладений договір банківського вкладу №055842 на суму 197 000 грн 00 коп. зі щомісячною сплатою процентів з розрахунку 16,5 % річних, на строк до 10 квітня 2019 року.  Однак 10 липня 2018 року відповідач порушив зобов`язання за договором банківського вкладу та в односторонньому порядку достроково його розірвав й припинив нараховувати та виплачувати позивачу проценти по вкладу, про що позивач не був повідомлений. Вказував, що  після 10 липня 2018 року АТ «Агропросперіс Банк» провернуло йому суму вкладу у розмірі 197 000 грн 00 коп., але не виплатило проценти по вкладу за 274 дні з 10 липня 2018 року по 10 квітня 2019 року, внаслідок чого він не отримав доходи, як міг би отримати за звичайних обставин, якби АТ «Агропросперіс Банк»не порушило зобов`язання по договору банківського вкладу. Зазначав, що сума упущеної ним вигоди становить 19 642 грн 00 коп. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Агропросперіс Банк» на свою користь 19 642 грн 00 коп. на відшкодування завданих збитків.
Також у позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що оригінали усіх документів заходяться  у відповідача. 
12 листопада 2020 року на адресу Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до                          АТ «Агропросперіс Банк»про відшкодування збитків, яка за своїм змістом є аналогічною позовній заяві, яку подав особисто ОСОБА_1 09 листопада 2020 року (а.с.5).
До вказаної  позовної заяви представник позивача додав клопотання про долучення до позовної заяви документів, а саме: копію договору за №055842 від 10 квітня 2018 року на               02 арк.; копію виписки з рахунків від  30 липня 2018 року на 01 арк. та копію довіреності від 04 березня 2017 року на 01 арк., а всього на 5 арк.  Також до позовної заяви представник позивача додав копію позовної заяви для відповідача з додатками на 05 арк., що підтверджується матеріалами справи (а.с.4-9). 
У матеріалах справи відсутній акт про невідповідність вказаних вище документів фактично поданим документам, що свідчить  про те, що подані представником позивача  - ОСОБА_2 документи були отримані судом першої інстанції у повному обсязі.
Частинами 1,2 ст.60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
Згідно з п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуаотна дія чи ухвалюється судове рішення (ч.9 ст.19 ЦПК України).
Згідно з п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
По справі встановлено, що ціна позову у цій справі становить 19 642 грн 00 коп., що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до закону.
Таким чином представником  у даній справі може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років й має цивільну процесуальну дієздатність.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх повноважень, як представника позивача, ОСОБА_2 надав суду першої інстанції довіреність від                          04 березня 2017 року, посвідчену державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Губкою Ю.В. та зареєстровану в реєстрі за №18-143, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  представляти його інтереси, зокрема, у судах всіх інстанцій, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», з усіма процесуальними правами та обов`язками, які надано законом позивачу. Вказана довіреність видана строком на десять років та дійсна до 04 березня 2027 року (а.с.9, 25).       
Таким чином ОСОБА_2 є повноважним представником позивача ОСОБА_1 у суді.      
Відповідно до  ч.1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч.1 ст. 48 ЦПК України).
Проте, у порушення наведених вище вимог процесуального закону, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху та в подальшому, повертаючи її позивачу,  помилково зазначив позивачем у справі ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 .  
Також, залишаючи позовну заяву без руху, суддя першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 95, 175, 177 ЦПК України та не оплачена судовим збором. При цьому суддя першої інстанції зазначив, що позивач помилково послався на те, що він звільнений від сплати судового збору відповідно Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки між сторонами у справі виникли договірні правовідносини, які регулюються розділом II главою 52 ЦК України.
Однак з вказаними висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
Так, відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
У пункту 8 (абз.1) постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, зокрема, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним і чітким.
Однак, суддя першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху,  процитувавши положення ст.ст. 95, 175, 177 ЦПК України, не зазначив конкретних недоліків позовної заяви, у зв`язку з чим не дотримався вимог закону щодо повноти, ясності і чіткості судового рішення. 
Також колегія суддів враховує, що Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
У ст.5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. 
Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому ст.5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.
Отже, ст.5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.
Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що підставою позову є неналежне виконання відповідачем договору банківського вкладу, внаслідок чого йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених                    ст.11 цього Кодексу.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування (ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Упущена вигода є одним із різновидів збитків, право на відшкодування яких має особа в результаті порушення цивільного права (ст.22 ЦК України).
Вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.
Спір, який ініціював позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а останнім заявлені вимоги про відшкодування упущеної вигоди у зв`язку із неналежним виконанням банком умов договору банківського вкладу.
У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 01 вересня  2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку про те, що порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до ст.4 та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги.
Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, поряд з нормами          ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки вимоги ОСОБА_1 до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди заявлені у зв`язку із порушенням банком строку виконання зобов`язань по поверненню вкладу за договором банківського вкладу.
За таких обставин, висновок судді першої інстанції про відсутність у позивача передбаченої ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» пільги по сплаті судового збору за подання позовної заяви, є помилковим.
Схожі за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 29 липня 2020 року у справі № 761/736/20 (провадження № 61-8647св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-10585св20), від 25 листопада 2020 року у справі                    № 761/46977/18 (провадження № 61-10305св20).
За таких обставин колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху з підстав, викладених в ухвалі від 23 листопада 2020 року.  
Враховуючи те, що ухвала судді Шевченківського районного суду міста Києва від                   23 листопада 2020 року про залишення позовної заяви без руху постановлена з порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції про повернення позовної заяви від 07 грудня 2020 року не може бути залишена в силі та підлягає скасуванню. 
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку,що оскаржувана ухвала судді першої інстанції від 07 грудня 2020 рокупостановлена з порушенням норм процесуального права і відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга представника позивача - ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що позивач безпідставно посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, оскільки вважає, що у даному випадку слід керуватися висновками Верховного Суду, які викладені в ухвалі від 14 вересня 2020 року у справі №761/49140/19 (провадження №61-13200ск20) за позовом ОСОБА_2 до АТ «Агропросперіс Банк», то вони суперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.
З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.
Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.
Таким чином, у цьому випадку підлягають застосуванню не висновки, що містяться у наведеній відповідачем ухвалі суду касаційної інстанції, а висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, які враховані апеляційним судом при вирішенні спору.
Що стосується клопотання АТ «Агропросперіс Банк»про застосування до                      ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням ними процесуальними правами, то воно не підлягає до задоволення з таких підстав.
На обгрунтування вказаного клопотання АТ «Агропросперіс Банк» посилається на те,що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одночасно подали до суду першої інстанції позови до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, що, на  думку відповідача, свідчить про навмисну маніпуляцію ними автоматизованим розподілом справ між суддями. Крім того, вказує, що ОСОБА_1 в особі  ОСОБА_2 раніше вже двічі звертався до АТ «Агропросперіс Банк» з тотожними позовними заявами з тими самими підставами і предметами позову про відшкодування шкоди (збитків) у розмірі 19 642 грн. за тим самим договором банківського вкладу №055842 від 10 квітня 2018 року.
Згідно з ч.2 ст.44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Відповідно до ч.3 ст.44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Оскільки відповідач вважає, що метою поданих позовів ОСОБА_1 та                    ОСОБА_2 до одного й того самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав до суду першої інстанції є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, а не зловживання ними своїми процесуальними правами під час апеляційного розгляду справи, то у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для вирішення даного клопотання.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий 
 
Судді: