Справа № 346/6353/18 
Провадження № 22-ц/4808/514/21 
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
суддів                        Девляшевського В.А., Томин О.О.,
секретаря                Петріва Д.Б.,
з участю         представників ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Наливайком Сергієм Ярославовичем на рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 січня 2019 року під головуванням судді Веселова В.М. у м. Коломия,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини громадського будинку (комерційного приміщення) АДРЕСА_1 . За життя мати вона залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу 16.01.2017 року за № 23, згідно якого все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла йому. Половина зазначеного нежитлового приміщення належала померлій на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 19.03.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. за № 289. Дане приміщення придбане ОСОБА_1 зі згоди дружини – ОСОБА_4 , про що вказано в п. 9 даного договору, що підтверджується її нотаріально посвідченою заявою від 19.03.2015 року по реєстру № 288.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дане майно належить ОСОБА_5 на правах спільної сумісної власності. За життя матері власниками майна – ОСОБА_1 та ОСОБА_6 здійснена реконструкція та добудова до даного нежитлового приміщення, внаслідок чого загальна площа змінилася з 84,3 кв.м. на 108,0 кв.м. Об`єкт зданий в експлуатацію, право власності на майно зареєстроване у встановленому законодавством порядку.
З метою оформлення спадщини він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину у праві спільної сумісної власності подружжя, однак отримав відмову, оскільки спадкодавцем не надано документів, які підтверджують виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, або про поділ майна між співвласниками, або про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності. Просить визнати за ним право власності на 1/2 частину громадського будинку (комерційного приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 108,0 кв. м., з них: основна 70,2 кв. м., допоміжна -37,8 кв. м.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 січня 2019 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину громадського будинку (комерційного приміщення) АДРЕСА_1 , загальною площею 108,0 кв. м., з них: основна 70,2 кв. м., допоміжна - 37,8 кв. м.
В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції  ОСОБА_1 зазначає, що він 19.03.2015 придбав нежитлове приміщення — комерційне приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Згідно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №35126234 від 19 березня 2015 року, розмір належної йому частки об`єкта нерухомого майна становить: 1/1.
З інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо суб`єкта за №241620723 від 25 січня 2021 року убачається зміна розміру його частки з 1/1 на 1/2, що свідчить про позбавлення його права власності на половину комерційного приміщення.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вважає, що даний судовий спір був ініційований ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відносно нерухомого майна титульним володільцем якого, являється ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції не було враховано, того що нежитлове - комерційне приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2 в момент його купівлі набуло статусу спільної сумісної власності.
Дана обставина була відома суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи були наявні відповідні докази: копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 ; копія договору купівлі-продажу за №289 від 19.03.2015 року; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №35126234 від 19 березня 2015 року.
Таким чином, сторонами спору щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності є подружжя чи їхні правонаступники (спадкоємці).
Проте, всупереч вищевикладеного судом було розглянуто спір, щодо майна, яке мало статус спільної сумісної власності подружжя, без залучення до його участі, другого з подружжя та титульного володільця нерухомого майна ОСОБА_1 .
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_3 , якимось чином оспорює чи не визнає права позивача, а навпаки нею було подано заяву від 12 червня 2018 року про визнання позову.
Також апелянт зазначає, що ОСОБА_3 не подавала жодних заяв про прийняття спадщини в тому числі і на обов`язкову частку, а отже не прийняла спадщину та взагалі не могла бути учасником даного спору.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції при наявності достатніх доказів, що містяться в матеріалах справи прийняв незаконне рішення у спорі та порушив права та інтереси особи на майно, яке було предметом спору без її залучення.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позову.
Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 07.09.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим дружина змінила прізвище на « ОСОБА_8 », актовий запис № 356, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.05.2009 року (а.с. 8).
ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 9).
Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. 16.01.2017 року і зареєстрованого в реєстрі № 23, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповіла синові ОСОБА_2 , який є позивачем по даній справі (а.с.11).
Відповідно до довідки № 1213, виданої 15.03.2018 року сектору видачі довідок відділу ведення реєстру територіальної громади управління надання адміністративних послуг Коломийськолї міської ради ОСОБА_4 проживала в АДРЕСА_3 з 29.08.1989 року по день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 22).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 7).
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 19.03.2015 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 289, ОСОБА_1 купив нежитлове приміщення, комерційне приміщення, загальною площею 84,3 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 . Пунктом 9 договору передбачено, що дружина покупця ОСОБА_4 не заперечує проти підписання чоловіком даного договору, що підтверджується заявою, посвідченою Коломийською міською державною нотаріальною конторою 19.03.2015 року по реєстру № 288 (а.с.12-13).
Відомості щодо вказаного договору як підставу виникнення права власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, форма власності: приватна спільна сумісна, розмір частки: 1/1, про що свідчить копія Витягу із зазначеного реєстру № 35126234 від 19.03.2015 року (а.с. 14).
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2018 року №148716323 підтверджується, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно актуальна інформація про право власності на нежитлове приміщення, комерційне приміщення загальною площею 108 кв. м. в АДРЕСА_2 . Підставою виникнення права власності вказано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 289 від 19.03.2015 року, виданий Коломийською міською державною нотаріальною конторою, та декларація про готовність об`єкта до експлуатації серії ІФ № 143160430840, видана 12.02.2016 року Управлінням Держархбудінспекції в Івано-Франківській області. Власник ОСОБА_1 , форма власності: приватна спільна сумісна, розмір частки: 1 (а.с. 21).
З метою оформлення спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Яцка П.П. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримав відмову у зв`язку з тим, що спадкодавцем не надано документів, які підтверджують виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, або про поділ майна між співвласниками, або про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності (а.с. 27).
На підставі ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом . У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ч.1,2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Задовольняючи позов  ОСОБА_2 суд першої інстанції звернув основну свою увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 , яка є матір`ю спадкодавця, надала письмове клопотання про визнання позовних вимог та застосувавши норму статті ст.206 ЦПК України, прийшов до помилкового висновку про задоволення такого позову.
Суд першої інстанції не врахував, того що нежитлове комерційне приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_2 в момент його купівлі набуло статусу спільної сумісної власності, а покупцем цього майна був ОСОБА_1 , тобто інший член подружжя, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нежитлового некомерційного приміщення за №289 від 19.03.2015 року. 
З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №35126234 від 19 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником вищевказаного майна.
Таким чином, в цьому випадку сторонами спору щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності є подружжя чи їхні правонаступники (спадкоємці), а також власники такого майна.
Однак судом першої інстанції, було розглянуто спір без участі у справі титульного володільця нерухомого майна ОСОБА_1 .
ОСОБА_3 як відповідач у справі не подавала заяв про прийняття спадщини чи на належну їй частку щодо спірного майна, також відсутні докази що вона прийняла таку спадщину чи якусь її частку. Однак суд першої інстанції без належного дослідження матеріалів справи, надав перевагу клопотанню ОСОБА_3 про визнання позовних вимог  ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при наявності достатніх доказів, що містяться в матеріалах справи, прийшов до неправильного висновку про задоволення цього позову, чим порушив права та інтереси  ОСОБА_1 на належнейому майно, не залучивши його до участі у даній справі як відповідача.
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача змінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
З урахуванням вказаної правової норми апеляційний суд позбавлений можливості та повноважень на даній стадії цивільного процесу прийняти рішення про заміну чи залучення до справи належного відповідача, яким має бути ОСОБА_1 . Такі дії можуть бути проведені лише судом першої інстанції і тільки за клопотанням позивача.
За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
З огляду на вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на  ОСОБА_2 .
Керуючись ст. 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , поданою адвокатом Наливайком Сергієм Ярославовичем задовольнити.
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 січня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 жит. АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідент. номер: НОМЕР_4 , жит. АДРЕСА_3 ) витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 760 грн (дві тисячі сімсот шістдесят гривні).
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
               О.О. Томин