ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/15607/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О.   В. - головуючий, Волковицька Н.   О., Могил   С.   К.
за участю секретаря судового засідання - Гогусь В.   О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 (суддя Ковтун С. А.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 (головуючий суддя Тищенко А. І., судді Михальська Ю. Б., Скрипка І. М.) 
у справі № 910/15607/19
за позовом Приватного підприємства "Ті Ер Ес Лізинг" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"     
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія "Укртранслізинг"
про витребування майна з чужого незаконного володіння
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Сичик М. В., Тимошенко А. В., відповідача - Березінський О.   С.)  
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          Приватне підприємство "Ті Ер Ес Лізинг" (далі - позивач, ПП "Ті Ер Ес Лізинг") звернулося до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач, Укрзалізниця) з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, перелік якого наведений у позовній заяві.
2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у володінні відповідача перебуває майно за відсутності розпорядчих актів позивача, як власника майна, щодо володіння ним відповідачем. Обґрунтовуючи свої доводи, позивач зазначив, що спірне майно за договорами фінансового лізингу ним, як власником, у 2007 році передано Відкритому акціонерному товариству "Лізингова компанія "Укртранслізинг" (наразі - Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія Укртранслізинг", далі - ПрАТ "УТЛ"), яке в подальшому передало майно у сублізинг Державному підприємству "Донецька залізниця" (далі - ДП "Донецька залізниця"). Строки користування предметами лізингу закінчилися у 2015 та 2016 роках. Предмети лізингу власнику не повернуті. У 2019 році позивач встановив, що належне йому майно використовується відокремленими підрозділами Укрзалізниці. Проте позивач, як власник вказаного майна, не закріплював його за будь-якими третіми особами на праві господарського відання чи оперативного управління, не укладав з Укрзалізницею чи з його відокремленими підрозділами жодних договорів та не надав письмової згоди ДП "Донецька залізниця" на передачу предметів лізингу третім особам (у тому числі на умовах оренди/лізингу/сублізингу).
Короткий зміст судових рішень
3.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020, позов задоволено повністю. Витребувано у Укрзалізниці на користь ПП "Ті Ер Ес Лізинг" майно, згідно з переліком, наведеним у рішенні.
4.          В обґрунтування оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд зазначив, що дії щодо закріплення майна за суб`єктом підприємництва на праві господарського відання є розпорядчим актом власника і стосуються його правомочності щодо розпорядження майном. Врегульований порядок здійснення права власності не поширює компетенцію органів державної влади на об`єкти права приватної власності. З огляду на це постанова Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604 не є розпорядчим актом власника, на підставі якого у Укрзалізниці виникло речове права щодо спірного майна, а відтак остання володіє майном, що є власністю позивача, поза його волею, і таке володіння не засновано на тих підставах, які за законом надають право здійснення правомочностей щодо майна. 
5.          Виходячи із змісту частин першої, другої статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо непорушності права власності, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог позивача, як власника майна, до Укрзалізниці, як до особи, яка володіє майном без достатньої правової підстави, тобто неправомірно, про витребування майна в порядку приписів статті ЦК України. 
6.          При цьому, суд першої інстанції, розглянувши заяву відповідача про застосування позовної давності, дійшов висновку про те, що строк звернення за захистом інтересів позивача у даній справі не сплинув, оскільки позивач довідався про перебування майна у відповідача тільки у 2019 році (акти з 05.04.2019 по 02.08.2019 про виявлення предметів лізингу у відокремлених підрозділів Укрзалізниці: філія "Центр діагностики залізничної інфраструктури" AT "Українська залізниця", структурний підрозділ "Маріупольська дистанція сигналізації та зв`язку" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; виробничий структурний підрозділ "Донбаський центр механізації колійних робіт" філія "Центр з ремонту та експлуатації колійних машин" AT "Українська залізниця", структурний підрозділ "Слов`янське локомотивне депо" РФ "Донецька залізниця" AT "Українська залізниця"; інформація про поточну дислокацію вагонів станом на 18.06.2019). Постанова Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №   604, яка носить публічний і загальнодоступний характер, не є документом, що містить інформацію про перелік майна (його індивідуальні ознаки), що передавалось від ДП "Донецька залізниця" Укрзалізниці, тим більше, що її правове регулювання не поширюється на майно, що є приватною власністю.
7.          Докази участі позивача у процесі передачі майна від ДП "Донецька залізниця" Укрзалізниці, як і докази обізнаності позивача до 2019 року про знаходження спірного майна у відповідача, також відсутні. 
8.          На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності розпочинається з 2019 році, і на час звернення позивача з позовом до суду позовна давність не спливла. 
9.          Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що Укрзалізниця володіє майном, що є власністю позивача, поза його волею, і таке володіння не засновано на тих підставах, які за законом надають право здійснення правомочностей щодо майна.
10.          Встановивши, що строки дії договорів лізингу і сублізингу закінчилися, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду про обґрунтованість вимог позивача, як власника майна, про витребування у Укрзалізниці, що володіє цим майном без правової підстави, тобто неправомірно.
11.          Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині дотримання позивачем позовної давності при звернені з цим позовом до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12.          Укрзалізниця подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і постанову, ухвалити нове рішення, який у задоволенні позовних вимог ПП "Ті Ер Ес Лізинг" відмовити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
13.          У касаційній скарзі відповідач зазначає, що спірне майно передано Укрзалізниці на праві господарського відання на підставі положень нормативно-правових актів, прийнятих Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ), як органом виконавчої влади, з метою збереження та в подальшому належного використання будь-якого майна, що перебувало у ДП "Донецька залізниця". Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення частини другої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Це означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.
14.          Зазначає про застосування судами приписів частини першої статті 261, статей 387, 388 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16; приписів частин першої, п`ятої статті 104, статті 107 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №   910/5953/17; неврахуванні висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі №   910/13536/19.
15.          Наголошує на необхідності розмежування захисту права власності шляхом подання відповідного віндикаційного позову та невиконання чи виконання з порушенням умов договірних зобов`язань. Зазначає, що наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає безпідставність набуття та збереження майна, якщо згадана підстава продовжує існувати. Посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №   924/1180/16, від 05.06.2018 у справі №   907/631/17, від 23.10.2019 у справі №   910/17416/18, від 20.12.2018 у справі №   920/169/18.
16.          Також скаржник наголошує на помилковості висновків судів про початок перебігу позовної давності з моменту закінчення строків лізингу та обізнаності позивача про особу фактичного володільця майна. Зазначає, що початок перебігу позовної давності у правовідносинах щодо витребування майна обчислюється з моменту, коли майно вибуло з володіння власника та зазначає, що позивач з 2016 року мав можливість дізнатися, що майно, яке було передано за договором фінансового лізингу ДП "Донецька залізниця", перебуває у володінні Укрзалізниці. Посилається на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16.
Позиція інших учасників справи
17.          Позивач подав відзив, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. У відзиві позивача зазначає, що договори сублізингу щодо майна, яке є предметом спору, укладені між ПрАТ "УТЛ" і ДП "Донецька залізниця", а не між позивачем і ДП "Донецька залізниця", а тому закінчення строків користування майном за договорами сублізингу не означає, що в цей же момент майно вибуло з володіння законного власника - позивача. Зазначає, що відповідач не залучав позивача до участі у процесі передачі майна від ДП "Донецька залізниця" до Укрзалізниці, а також не повідомляв позивача до 2019 року про перебування у нього предметів лізингу, про те, що він є сублізингоодержувачем за спірними договорами через правонаступництво, а також заперечував сам факт правонаступництва за зобов`язаннями ДП "Донецька залізниця".
18.          Також позивач зазначає, що не надавав згоду на передачу майна відповідачу, беручи до уваги, що між позивачем і відповідачем не укладалися прямі договори щодо спірного майна, з урахуванням закінчення строків договорів сублізингу, укладених між ПрАТ "УТЛ" і ДП "Донецька залізниця", відсутні будь-які підстави для застосування принципу презумпції правомірності набуття права власності, оскільки відповідач не може вважатися і, відповідно, не є добросовісним набувачем.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
19.          Майно, витребування якого є предметом спору, було придбано Приватним підприємством "ВТБ Лізинг Україна", яке в подальшому перейменовано у ПП "Ті Ер Ес Лізинг", у 2017 році за договорами: 
-          договір купівлі-продажу № 43-КП, укладений 13.08.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано вагон-колієвимірювач КВЛ-П2.1, що позивачем отриманий 08.08.2008;
-          договір купівлі-продажу № 47-КП, укладений 13.08.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано вагон-дефектоскоп ВД-1МТ5К, що позивачем отриманий 14.04.2008;
-          договір купівлі-продажу № 45-КП, укладений 13.08.2007 з ТОВ "Сфера-Транс", за яким придбано планувальник баласту СПЗ-5/UA, що позивачем отриманий 29.01.2009;
-          договір купівлі-продажу № 35-КП, укладений 15.08.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано склад для забруднювачів СЗ-160-4, що позивачем отриманий 18.01.2008;
-          договір постачання № 54-КП, укладений 12.09.2007 з ТОВ "Маніфік", за яким придбано тепловоз ТЭМ-18, що позивачем отриманий 31.03.2008;
-          договір купівлі-продажу № 18-КП, укладений 20.07.2007 з ТОВ "Зоряна ЛТД", за яким придбано два склади для забруднювачів СЗ-240-6, що позивачем отриманий 26.08.2008;
-          договір купівлі-продажу № 29-КП, укладений 22.07.2007 з ТОВ "Кепітал Енерго Систес", за яким придбано щебенеочисні машини RM-80 UHR, позивачем отримана 28.10.2008;
-          договір купівлі-продажу № 23-КП, укладений 20.07.2007 з ТОВ "Богіс і Ко", за яким придбано пасажирські вагон купе, модель 61-4186.03, пасажирські вагон типу СВ, модель 61-4174.03 та пасажирські вагони плацкартного типу, модель 61-4194.07, що позивачем отримані 27.03.2008;
-          договір купівлі-продажу № 25-КП, укладений 20.06.2007 з ТОВ "Богіс і Ко", за яким придбані сповільнювачі вагонні, що позивачем отримані 27.05.2008, 236.02.2008 та 30.04.2008.
20.          Майно придбано позивачем з метою надання його у лізинг ПрАТ "УТЛ", що зазначено у вищевказаних договорах купівлі-продажу. 
21.          В подальшому, позивач і ПрАТ "УТЛ" (лізингоодержувач) уклали договори фінансового лізингу: № 139-ФЛ від 09.08.2007; № 141-ФЛ від 09.08.2007; № 142-ФЛ від 09.08.2007; № 145-ФЛ від 09.08.2007; № 146-ФЛ від 09.08.2007; № 148-ФЛ від 09.08.2007; № 28-ФЛ від 14.06.2007; № 36-ФЛ від 14.06.2007; № 39-ФЛ від 14.06.2007; № 99-ФЛ від 14.06.2007; № 138-ФЛ від 09.08.2007.
22.          Згідно з умов укладених договорів лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв рухоме майно, визначене умовами договорів фінансового лізингу.
23.          Передача майна позивачем у лізинг ПрАТ "УТЛ" засвідчується відповідними актами приймання-передачі майна в лізинг.
24.          ПрАТ "УТЛ" (сублізингодавець) передало вказані предмети лізингу в сублізинг ДП "Донецька залізниця" (сублізингоодержувачу) на підставі договорів фінансового сублізингу: № Д/П-071742/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071744/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071737/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071738/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071740/НЮ від 21.08.2007; № Д/Т-071759/НЮ від 29.08.2007; № 38-Д/П-071369/НЮ від 19.06.2007; № 37/Д/Ш-071374 НЮ від 18.06.2007; № 40-Д/П-071370/НЮ від 19.06.2007; № 85-Д/Л-071413/НЮ від 25.06.2007; № Д/П-071740/НЮ від 21.08.2007; № Д/П-071744/НЮ від 21.08.2007; № Д38-Д/П-071369/НЮ від 19.06.2007; № Д/П-071741/НЮ від 21.08.2007.
25.          Виходячи з умов договорів лізингу   /   сублізингу кінцевим сублізингоодержувачем, якому вказане рухоме майно було передано за плату у тимчасове володіння і користування є ДП "Донецька залізниця", а власником майна є ПП "Ті Ер Ес Лізинг".
26.          Обставини передачі ПрАТ "УТЛ" майна у сублізинг ДП "Донецька залізниця" сторонами визнаються.
27.          Апеляційний господарський суд зазначив, що 21.10.2015 зареєстровано Укрзалізницю, яка стала правонаступником всіх підприємств залізничного транспорту, в тому числі ДП «Донецька залізниця». 
28.          05.08.2015 на підставі передавального акта ДП "Донецька залізниця" спірне майно передало на праві господарського відання Укрзалізниці. Правою підставою для передачі майна стала постанова Кабінету Міністрів України  від 12.11.2014 № 604, якою передбачено, що майно (активи, власний капітал та зобов`язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщено на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, а відображається в балансі і закріплюється в частині активів за Укрзалізницею на праві господарського відання. 
29.          Суд апеляційної інстанції встановив, що строки дії договорів лізингу та сублізингу закінчені.
30.          Позивач зазначає, що він довідався про перебування частини майна (перелік якого вказаний в позовній заяві) у відповідача тільки у 2019 році (акти з 05.04.2019 по 02.08.2019 про виявлення предметів сублізингу у відокремлених підрозділів Укрзалізниці) :
-          філія «Центр діагностики залізничної інфраструктури» АТ «Українська залізниця»;
-          структурний підрозділ «Маріупольська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця»;
-          виробничий структурний підрозділ «Донбаський центр механізації колійних робіт» філія «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Українська залізниця»,
-          структурний підрозділ «Слов`янське локомотивне депо» РФ «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та інші підрозділи.
31.          У зв`язку із закінченням строку лізингу/сублізингу та внаслідок інших підстав невиконання зобов`язань за договорами лізингу, позивач направив Укрзалізниці лист від 09.04.2019 №34/06-08/19  із вимогою пояснити: на яких підставах Укрзалізниця володіє предметом сублізингу та повернути їх у зв`язку із закінченням строку лізингу. Укрзалізниця відповідь на зазначену вимогу не надала.
32.          У подальшому позивач повторно направив вимогу ПрАТ "УТЛ" (лист від 08.08.2019 №121/06-08/19) і Укрзалізниці (лист від 08.08.2019 №122/06-08/19) про необхідність повернення рухомого майна, що було предметами сублізингу.
33.          У відповідь на лист позивача ПрАТ «УТЛ» листом від 10.09.2019 № УТЛ-501/09/19 повідомило, що воно неодноразово звертались до Укрзалізниці з пропозиціями щодо урегулювання спірного питання відносно використання техніки, яка є предметом договорів сублізингу та фактично використовується Укрзалізницею у власній господарській діяльності, проте вказані звернення були проігноровані.
34.          Листом від 11.09.2019 № Ц-2/5-27/1736-19 відповідач повідомив, що майно яке було у користування ДП "Донецька залізниця" перебуває у володінні відповідача на праві господарського відання.
35.          У зв`язку із відмовою відповідача виконати вимоги щодо повернення предмету сублізингу, позивач звернувся у 2019 році з даним позовом до Господарського суду міста Києва.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
36.          Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
37.          Підставами касаційного оскарження судових рішень у цій справі, яка переглядається, скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Щодо суті касаційної скарги
38.          Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
39.          За змістом статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
40.          Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
41.          Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння. 
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.
Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
42.          Разом з тим необхідно розмежовувати захист права власності шляхом подання віндикаційного позову та невиконання чи виконання з порушенням умов договірного зобов`язання.
Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин виключає можливість пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов`язалася повернути це майно після закінчення строку, на який воно передано, але не виконує цього обов`язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розділу III книги 5 ЦК України ("Окремі види зобов`язань"). 
43.          Отже, для застосування передбаченого статтею 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.
44.          Аналогічні правові висновки викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 13.02.2018 у справі № 924/1180/6, від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 23.10.2019 у справі № 910/17416/18.
45.          Водночас для правильного застосування статті 388 ЦК України необхідно встановити, яким саме шляхом спірне майно вибуло з володіння власника у користування іншої особи і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі власника, на що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 (на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача). 
Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, і однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло із володіння власника не з його волі. 
46.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач як власник майна передав спірне рухоме майно у лізинг ПрАТ "УТЛ", а останнє у свою чергу передало вказане майно у сублізинг ДП "Донецька залізниця".
47.          Звертаючись з позовом, позивач зазначає, що відповідно до умов укладених договорів фінансового сублізингу та додатків до них, строки сублізингу закінчилися у 2015 році. Однак ДП "Донецька залізниця" в порушення умов договорів фінансового сублізингу, вимог Закону України "Про фінансовий лізинг", не зважаючи на закінчення строку сублізингу, не забезпечило повернення предметів сублізингу в стані, в якому їх було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.
48.          Задовольняючи позовні вимоги у цій справі, яка переглядається, суди виходили з того, що Укрзалізниця не могла набути речових прав на спірне рухоме майно (право господарського відання) на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №   604, а отже остання володіє цим майном без правової підстави, тобто неправомірно. Разом з тим, висновки судів щодо укладених договорів лізингу   /   сублізингу, їх умов, зокрема, щодо порядку виконання, прав та обов`язків сторін за цими правочинами, а також щодо характеру правовідносин, що склалися між сторонами, в результаті укладення цих договорів, в оскаржуваних судових рішеннях відсутні.
49.          Таким чином, вирішуючи спір про витребування майна як суд апеляційної інстанції, так і суд першої інстанції, не надали належної правової оцінки договорам лізингу   /   сублізингу, в результаті чого не встановили, яким саме шляхом спірне рухоме майно вибуло з володіння позивача у користування іншої особи та чи було волевиявлення позивача на вибуття його майна вказаним шляхом, і в залежності від цього не з`ясували характеру спірних правовідносин та не визначили, яку вимогу по суті пред`являє позивач, попри те, що суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову). Суд касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України позбавлений можливості самостійно виправити вказані недоліки.
50.          З огляду на викладене, є передчасним висновки судів попередніх інстанцій, про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статей 387, 388 ЦК України, виходячи з фактичних обставин справи.
51.          Суд звертається до власної правової позиції, викладеній у постанові від 02.09.2020 у справі №   910/13536/19 ((1)на яку міститься посилання у касаційній скарзі відповідача, (2) в якій Верховний Суд дійшов до висновку про невідповідність висновків суду апеляційної інстанції (який позов задовольнив) висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №   914/3224/16 (на яку посилається скаржник і у цій справі), і (3) яка, на думку, колегії суддів, в контексті застосування статей 387, 388 ЦК України ухвалена у подібних правовідносин (наявність у спірних правовідносинах не тільки договорів лізингу, а також і договорів сублізингу (з ще однією особою-учасником спірних правовідносин) робить ці правовідносини ще комплекснішими, а тому зазначене у пунктах 49 і 50 цієї постанови є релевантним до   /   важливим для справи, що переглядається).
52.          Доводи позивача, викладені у відзиві, наведених висновків Суду не спростовують, а тому з огляду на викладене вище підтвердилася підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
53.          Разом з тим, оскаржувані судові рішення не містять висновків про те, що Укрзалізниця не набула прав і обов`язків ДП "Донецька залізниця" у результаті правонаступництва, а містять висновки про те, що орган державної влади не наділений компетенцією розпоряджатися об`єктами права приватної власності, а тому Суд відхиляє доводи відповідача, щодо застосування приписів частин першої, п`ятої статті 104, статті 107 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №   910/5953/17.
54.          Доводи Укрзалізниці щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень інституту позовної давності та щодо визначення моменту перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, підлягають оцінці судами при новому розгляду справи, виходячи з правової кваліфікації спірних правовідносин, з урахуванням фактичних обставин справи та передумов застосування позовної давності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
55.          Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
56.          Висновки судів першої і апеляційної інстанцій не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним відповідно до норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
57.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
58.          Зважаючи на викладене, а також відповідно до положень частини третьої статті 310 ГПК України оскаржувані рішення і постанова у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
59.          Під час нового розгляду справи суду слід урахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Розподіл судових витрат
60.          Оскільки справа передається на новий розгляд, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Cуд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2020 у справі № 910/15607/19 скасувати.
3. Справу № 910/15607/19 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                О.   В.   Случ 

Судді                                                                                          Н.   О.   Волковицька

                                                                                          С.   К.   Могил