Постанова  
Іменем України
 
14 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 751/2232/19
провадження № 61-985св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчук Іван Юрійович, Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
третя особа - орган опіки і піклування Новозаводської районної у місті Чернігові, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області (далі - державний реєстратор) Пінчука І. Ю., Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»; банк), третя особа - орган опіки і піклування Новозаводської районної у місті Чернігові, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ним укладено кредитний договір № 2403/0408/45-006, відповідно до умов якого, з урахуванням змін та доповнень, йому надано кредит у розмірі 36 000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних, строком до 02 квітня 2038 року. Мета кредитування - для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
Повернення кредиту забезпечене іпотечним договором від 02 квітня 2008 року
№ 2403/0408/45-006-Z-1, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ним, згідно з умовами якого він передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею
19,00 кв. м, загальною площею 37,20 кв. м.
 
25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») уклали договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором. У свою чергу, 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за кредитним договором на користь АТ «Альфа-Банк».
 
Йому стало відомо, що 25 січня 2019 року за заявою АТ «Альфа-Банк» державний реєстратор Пінчук І. Ю. прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
 
Зазначав, що це рішення прийняте в порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки він не надавав згоди на передачу предмета іпотеки іпотекодержателю; спірна квартира є єдиним місцем проживання його сім`ї. 
 
Крім того, вказував, що сам по собі іпотечний договір не є самостійною підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно.
 
Державний реєстратор не звернув увагу на недотримання іпотекодержателем вимог пункту 11 цього договору (щодо направлення вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань і повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки) та положень статті 35 Закону України «Про іпотеку».
 
Ураховуючи наведене, просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Пінчука І. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25 січня 2019 року, індексний номер: 45205399, яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк», номер запису про право власності 29996426 (дата реєстрації - 21 січня 2019 року). 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 06 серпня 
2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора
Пінчука І. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45205300 від 25 січня 2019 року, яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк», номер запису про право власності 29996426 (дата реєстрації
21 січня 2019 року). 
 
Суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та його сім`ї, а загальна площа не перевищує 140,00 кв. м. Доказів про наявність у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого майна сторонами суду не надано. Під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність АТ «Альфа Банк» укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.
 
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 06 серпня
2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від
04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та від 09 травня 2019 року у справі
№ 367/2022/15-ц.
 
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
 
У січні 2020 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що апеляційний суд помилково врахував правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 та 
від 09 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, оскільки правовідносини у даній справі є відмінними від правовідносин у переглянутих Великою Палатою Верховного Суду цивільних справах.
 
Вказує, що статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено можливість скасування в судовому порядку саме рішення реєстратора.
 
Безпосереднє скасування запису про реєстрацію права власності відповідно до пунктів 51, 52 постанови Кабінету Міністрів України від 06 червня 2018 року
№ 484 «Деякі питання функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» здійснюється за наявності заяви заінтересованої особи. Таким чином, при наявності рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, виключення спірного запису, що посвідчував зареєстроване права власності на підставі скасованого рішення, може бути здійснене за заявою заінтересованої особи, в даному випадку позивача ОСОБА_1 .  
 
Водночас апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постанові колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі
№ 607/2843/17, про те, що вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем є належним способом порушеного права. 
 
Наголошує на тому, що звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач виходив із достатності заявлених ним позовних вимог, які необхідні для відновлення його порушеного права та прав його неповнолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі. Судом апеляційної інстанції проігноровано, що відповідно до положень статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції, зупинено дію постанови Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня
2019 року до закінчення її касаційного перегляду.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що 02 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2403/0408/45-006 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості), відповідно до умов якого, з урахуванням змін та доповнень, ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 36 000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних, строком до 02 квітня 2038 року. Пунктом 1. 4. кредитного договору сторони передбачили, що кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
З метою забезпечення виконання кредитного договору 02 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 2403/0408/45-006-Z-1 (на купівлю житлової нерухомості), за яким в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 02 квітня 2008 року № 2403/0408/45-006 
ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,00 кв. м, загальною площею 37,20 кв. м. 
 
Згідно з пунктом 12 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в однин із наведених способів, зокрема, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. 
 
У пункті 12.2. іпотечного договору сторони узгодили, що для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку.
 
25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 02 квітня 2008 року
№ 2403/0408/45-006. 
 
15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за кредитним договором на користь АТ «Альфа-Банк».
 
05 березня 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до ОСОБА_1 з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. У повідомленні вказано, що ПАТ «Альфа-Банк» на праві покупця права вимоги за кредитним договором 
від 02 квітня 2008 року № 2403/0408/46-006 вимагає сплатити борг за кредитним договором, який станом на 22 лютого 2018 року складає
63 915,40 доларів США. Одночасно у повідомленні містилось попередження про те, що у разі невиконання вимог протягом тридцятиденного строку в порядку статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». 
 
Вказане повідомлення отримане ОСОБА_1 21 березня 2018 року.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 25 січня 2019 року державний реєстратор Пінчук І. Ю. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45205399, згідно з яким за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що вчинено відповідний запис 29996426.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту недодержання положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, оскільки спірна квартира, яка виступає як забезпечення за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та його сім`ї, а загальна площа не перевищує 140,00 кв. м. Доказів про наявність у власності ОСОБА_1 іншого нерухомого майна сторонами суду не надано. Під час відчуження спірної квартири договору про її добровільну передачу у власність АТ «Альфа Банк» укладено не було, а ОСОБА_1 як іпотекодавець не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
 
Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду апеляційної інстанції. 
 
Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними 
установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
 
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
 
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
 
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, провадження № 14-45цс20, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року № 524/10011/17.
 
Суд першої інстанції встановив, що кредит в іноземній валюті надавався ОСОБА_1 саме на споживчі цілі - для здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання позичальника та його сім`ї, а її загальна площа не перевищує 
140,00 кв. м.
 
Зважаючи на те, що всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» за іпотекодержателем було зареєстровано право власності на предмет 
іпотеки - квартиру, яка використовується позивачем як постійне місце проживання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру.
 
При апеляційному перегляді справи суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, унаслідок чого скасував законне та обґрунтоване по суті рішення суду першої інстанції про задоволення вимог до банку про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
 
Верховний Суд вважає помилковими посилання апеляційного суду на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.
 
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
 
У справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) Велика Палата Верховного Суду (постанова від 19 травня 2020 року) залишила без змін постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, якою, зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса 
від 04 листопада 2016 року № 32221794 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Тобто, Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 644/3116/18, вважала, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки є ефективним способом порушеного права іпотекодавця.
 
Таким чином, постанова апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно підлягає скасуванню із залишенням в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.
 
Колегія суддів вважає правильним висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову у частині вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Пінчука І. Ю., однак не може погодитися з мотивами такої відмови.
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі
№ 552/6381/17 (пункт 39)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
 
У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 є з АТ «Альфа-Банк». Державний реєстратор Пінчук І. Ю. є неналежним відповідачем. Тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до державного реєстратора Пінчука І. Ю. необхідно відмовити саме із зазначеної підстави, а тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає зміні в мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - скасуванню з залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції, постанова апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Пінчука І. Ю. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - зміні у мотивувальній частині з викладенням її у цій частині в редакції цієї постанови.
 
У зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн.
 
Керуючись статтями 400 та 412, 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасувати.
 
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 06 серпня
2019 року у частині задоволення вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишити в силі.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Пінчука Івана Юрійовича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
 
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 
1 536,80 грн.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова  Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року в скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                   В. І. Крат

Судді                                                                              Н. О. Антоненко  

                                                                                      Є. В. Краснощоков

                                                                                      І. О. Дундар

                                                                                      М. М. Русинчук