ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/402/21 Справа № 186/106/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кривошея С. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних та процентів за користування грошима,-
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2020 року до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних та процентів за користування грошима (3,8% щомісячно від суми позики).
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, 3% річних та процентів за користування грошима (3,8% щомісячно від суми позики) - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат в розмірі 4529,60 грн., та три проценти річних за договором позики від 01 серпня 2013 року, нарахованими за період з 24 січня 2017 року по 01 січня 2020 року, в розмірі 898, 85 грн, а всього стягнуто 5428,45 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 241,14 грн., судового збору, сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду.
В задоволенні решти позовних вимог — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року у справі №186/106/20 провадження №2/0186/150/20 в частині відмови в стягненні процентів за користування грошима — скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти в розмірі 8 000,00 грн., за договором позики від 01 серпня 2013 року. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року у справі №186/106/20 провадження №2/0186/150/20 в частині інфляційних втрат та трьох процентів річних — змінити, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати (інфляційне збільшення) на прострочені, але стягнуті в примусовому порядку кошти в розмірі 10 000,00 грн., та три процента річних за договором позики від 01 серпня 2013 року в розмірі 928,57 грн., а всього 18 928,57 грн.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 01 серпня 2013 року отримав від позивача ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 18479,00 грн., які зобов`язався повернути за першою вимогою.
Позивач із вимогою про повернення боргу звернувся до відповідача ОСОБА_2 01 вересня 2013 року.
У зв`язку з неповерненням позики, 05 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики – 18479,00 грн. по цій розписці. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми останнім заявлено не було.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 18479,00 грн., у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписки від 01 серпня 2013 року, складеної на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн., а всього стягнуто 18722,60 грн.
Відповідно до листа №7155 від 03 жовтня 2019 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з ОСОБА_2 на підставі виконавчого листа №186/195/15-ц від 16 грудня 2015 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 наступні грошові кошти: 12 жовтня 2016 року - 10,37 грн., за платіжним дорученням № 329; 11 листопада 2016 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 391; 14 грудня 2016 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 449; 01 лютого 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 29; 02 березня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 48; 15 березня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 78; 11 квітня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 112; 18 травня 2017 року - 10,37 грн., за платіжним дорученням № 153; 09 червня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 186; 13 липня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 230; 06 вересня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 246; 20 вересня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 282; 11 жовтня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 310; 29 листопада 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 351; 22 грудня 2017 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 379; 19 січня 2018 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 19; 15 лютого 2018 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 52; 14 березня 2018 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням № 94; 25 квітня 2019 року - 10,37 грн. за платіжним дорученням №132; 21 вересня 2018 року - 67,82 грн. за платіжним дорученням № 1070; 31 жовтня 2018 року - 87,18 грн. за платіжним дорученням № 1903; 05 грудня 2018 року - 76,30 грн. за платіжним дорученням № 2822; 10 грудня 2018 року - 76,30 грн. за платіжним дорученням № 2878; 30 серпня 2019 року - 373,40 грн. за платіжним дорученням № 6539; 12 вересня 2019 року - 373,40 грн. за платіжним дорученням № 6652.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611,625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 трьох процентів річних на суму заборгованості за договором позики за період з 01 травня 2018 року по 01 січня 2020 року у загальному розмірі 898,85 грн.
Разом з тим, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, необхідно встановити, чи дотримано позивачем строки позовної давності при розрахунку інфляційних втрат. 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З матеріалів справи вбачається, що даний позов про стягнення інфляційних втрат за період з 01 січня 2017 року по вересень 2019 року включно було направлено до суду 24 січня 2020 року, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики за період з 01 січня 2017 року по 24 січня 2017 року виходять за межі строку позовної давності, у зв`язку з його спливом.
Отже, судом першої інстанції правильно визначено період за який необхідно розраховувати інфляційні втрати, а саме: з 24 січня 2017 року по жовтень 2019 року та вірно стягнуто 4529,60  грн.
Відмовляючи у задоволенні  позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за договором позики за період з 01 серпня 2013 по 01 січня 2020 року, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків по договору у розмірі 700 грн. щомісячно позивачем не доведені, так як боргова розписка від 01 серпня 2013 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів.
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 25 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 
       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю. Петешенкова 

                                                                В.С.Городнича