ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4027/21 Справа № 211/6606/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 211/6606/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
сторони:
позивач – Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 січня 2021 року , -
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі – АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач надає послуги з централізованого опалення відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за послуги з централізованого опаленні, за період з жовтня 2013 року по вересень 2019 року, в сумі 14839,46 грн. 
Позивач просив вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також інфляційні втрати в сумі 8335,91 грн. та 3% річних в сумі 1489,81 грн., стягнути на свою користь з відповідачів.
Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року стягнуто солідарно з  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1  заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, за період з 01.10.2013 року по 30.09.2019 року, в сумі 14839 грн. 46 коп., інфляційні втрати в сумі 8335 грн. 91 коп., 3% річних в сумі 1489 гривень 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року скасовано вищевказане заочне рішення суду.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2021 позов Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» - задоволено. 
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2013 року по 30.09.2019 року, в сумі 14839 гривень 46 коп., інфляційні втрати в сумі 8335 гривень 91 коп., 3% річних в сумі 1489 гривень 81 коп. 
Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в сумі 1921 гривня 00 коп., тобто по 640 гривень 34 коп. з кожного.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі оскаржили його в апеляційному порядку, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог частково, в межах строку позовної давності, в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, при цьому, на їх думку, має місце не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідачі просять перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині застосування судом першої інстанції строку позовної давності до спірних зобов`язань.
Вказують, що позивач звернувся до суду 21.10.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, в матеріалах справи наявна заява відповідачів про застосування судом першої інстанції позовної давності, проте, суд першої інстанції не врахував її та зробив невірні висновки, що призвели до порушення матеріального права відповідачів.
Відповідачі наполягають, що часткова або повна оплата періодичного (місячного) платежу за надані послуги не є визнанням споживачем основного боргу перед надавачем послуг, вказані дії не переривають перебіг позовної давності.
Відповідачі визнають, що ними, у період з 01.11.2013 року по 31.05.2019 року, здійснювалась часткова, а інколи і повна періодична оплата за надані послуги позивачем, проте, вона не перевищувала розміру нарахованих позивачем періодичних сум впродовж зазначеного періоду. Часткові та повні періодичні платежі відповідачів у спірний період, не свідчать про визнання ними основного боргу.
Вказують, що 14.06.2019 року, в неопалювальний період року, при нарахуванні за послугу централізованого опалення 00,00 грн., відповідачами була внесена плата за послугу централізованого опалення у розмірі 150,00 грн. Зазначену дію відповідачів «можна» розцінювати як визнання боргу перед позивачем, та переривання перебігу строку позовної давності відповідачами лише у червні 2019 року, що визнається апелянтами. 
Відповідачі надали довідку «НОВА-КОМ» про фактично сплачені ними суми за житлово-комунальні послуги за 2017 рік, згідно якої 15.04.2017 року була здійснена оплата у розмірі 812,30 грн., проте, позивачем зазначена сума у розмірі 1312,30 грн., яка ним не доведена.
Визнається відповідачами заборгованість за період з 01.06.2016 року по 30.09.2019 року, яка згідно розрахунку заборгованості позивача складає суму у розмірі 4179,91 грн., інфляційні втрати у розмірі 243,19 грн., 3% річних – 146,01 грн. та судових витрат у розмірі 355,86 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до них документів іншим учасникам справи,позивач зазначив, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, відповідачі, частково сплативши заборгованість за житлово-комунальні послуги, перервали позовну давність, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-17– довідки), та є споживачами послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль».
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири АДРЕСА_2 , за період з 01.10.2013 року по 01.10.2019 року, становить 14839,46 грн.
Суд, задовольняючи позовні вимоги позивача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, 3% річних, інфляційних втрат, виходив із доведеності факту наявності заборгованості за надані послуги з централізованого опалення за вказаною адресою, а також встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, які підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Згідно зі ст.ст. 2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі – Закон № 2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 р. № 2633-IV (далі – Закон № 2633-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі – Правила).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII).
Пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (частина третя статті 9 Закону № 2189-VIII).
Відповідно до частини шостої статті 19 Закону № 2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідачі, оскаржуючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, вказують, що позивач звернувся до суду 21.10.2019 року, тобто з пропуском позовної давності, в матеріалах справи наявна заява відповідачів про застосування судом першої інстанції позовної давності, проте, суд першої інстанції не врахував її та зробив невірні висновки, що призвели до порушення матеріального права відповідачів, просять перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині застосування судом першої інстанції позовної давності до спірних зобов`язань.
За нормами ст. 256 ЦК України   позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ятастатті 261 ЦК України).
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).
Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.
Вказане викладене у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц.
Позивач, звертаючись до суду із позовом, просив суд стягнути із відповідачів заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг, яка виникла за період з 01.10.2013 року по 30.09.2019 року.
При цьому, судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що відповідачами у період з 01.11.2013 року по 31.05.2019 року (з 11.2013 року - по 05.2014 року, 07.2014 року, з 11.2014 року - по 02.2015 року, з 04.2015 року по 05.2015 року, 12.2016 року, в період з 01.2017 року по 04.2017 року, 12.2017 року, 02.2018 року, 03.2018 року, з 12.2018 року по 03.2019 року,05.2019 року) здійснювалась часткова, а інколи і повна періодична оплата за надані послуги позивачем. Зокрема, за вказаний період відповідачами в квітні 2017 року було здійснено фактичну оплату за надані послуги в сумі 812,30 грн., крім того, у червні 2019 року ними була внесена плата за послугу централізованого опалення у розмірі 150,00 грн., при нарахуванні позивачем 00,00 грн. Відповідачами в апеляційній скарзі визнається заборгованість за період з 01.06.2016 року по 30.09.2019 року, яка згідно розрахунку заборгованості позивача складає суму у розмірі 4179,91 грн., інфляційні втрати у розмірі 243,19 грн., 3% річних – 146,01 грн. та судових витрат у розмірі 355,86 грн.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернувшись з позовом до суду першої інстанції 21.10.2019 року, позивачем не пропущено строк позовної давності. 
У позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Отже, вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Вказаний висновок колегії суддів узгоджується з висновком, викладеним в Постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 369/88/17, провадження № 61-4924св18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в сумі 1489,81 грн. та інфляційних втрат в сумі 8335,91 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості. 
Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 
Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
У зв`язку з наведеним вище колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що судом першої інстанції не була розглянута заява відповідачів щодо застосування позовної давності та не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки матеріалами справи підтверджено, що судом першої інстанції була розглянута заява відповідачів щодо застосування позовної давності, що відображено у оскаржуваному рішенні.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідачів не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,  оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. 
Судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий:      
        
Судді: