ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7017/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В.
суддів:                     Аліменка В.О., Безименної Н.В.   

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича про визнання протиправними та скасування рішень, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021  року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати пункт 3 постанови від 02.03.2021 про відкриття виконавчого провадження № 64685603, 
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 02.03.2021 у виконавчому провадженні № 64685603. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що стягнення основної винагороди відповідача відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження без винесення окремої постанови. 
Також, позивач наголошує, що судом першої інстанції помилково не було враховано те, що виконавцем стягнуто основну винагороду за рішенням майнового характеру у фіксованому розмірі, що складає 10 відсотків від сумт, що підлягає стягненню за виконавчим листом, а не 10 відсотків від фактично стягнутої суми, що підлягає стягненню на підставі виконавчого листа. 
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича від 02.03.2021 відкрито виконавче провадження № 64685603 з примусового виконання виконавчого листа від 31.03.2020 у справі № 759/14976/19, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» відшкодування шкоди в порядку регресу 71042,00 гривень та судовий збір 1921,00 гривень, а всього - 72963,00 гривень.
Пунктом 3 зазначеної постанови стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконаця у розмірі 7296,30 гривень, що становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
Того ж дня, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв Атаджан Абдуназарович приймає постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 7296,30 гривень, що становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
Вважаючи постанову про відкриття виконавчого провадження в частині пункту, що стосується стягнення основної винагороди та постанову про стягнення основної винагороди протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що постанова приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди виноситься в силу закону, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження. При цьому, положеннями законодавства про виконавче провадження передбачено про те, що сума основної винагороди приватного виконавця зазначається у постанові про відкриття виконавчого провадження (стаття 26 Закону № 1404-VIII, яка застосовується також і до основної винагороди приватного виконавця в силу частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII. Також, законодавством передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина сьома статті 31 Закону № 1403-VIII). 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII  (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим  Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
За змістом частини першої  статті 3 Закон № 1404-VIII  відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених  законом  випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених  законом  або міжнародним договором України.
Згідно з частинами першою, другою  статті 5 Закону № 1404-VIII  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим  Законом  випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються  Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених  статтею 3 цього Закону
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII  (далі - Закон № 1403-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених  Законом України «Про виконавче провадження»  випадках - на приватних виконавців.
Згідно приписів частин першої - четвертої  статті 31 Закону № 1403-VIII  за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята  статті 31 Закону № 1403-VIII  передбачає, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста  статті 31 Закону № 1403-VIII).
Відповідно до частини сьомої  статті 31 Закону № 1403-VIII  приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина частина третя  статті 31 Закону № 1403-VIII).
Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця»  (далі - Порядок № 643).
Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому  Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
В межах спірних правовідносин позивачем оскаржується правомірність винесення приватним виконавцем окремої постанови про стягнення з ОСОБА_1 (боржника) основної винагороди у розмірі 10 відсотків від суми основного боргу одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 64685603. 
З системного аналізу положень частин четвертої та п`ятої  статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» дійсно вбачається, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Стягнення основної винагороди законодавцем пов`язується саме з початком примусового виконання. При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.
Однак, при цьому, судом першої інстанції було вірно враховано той факт, що нормою частини сьомої  статті 31 Закону № 1403-VIII  передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 64685603 відкрито з примусового виконання виконавчого листа від 31.03.2020 у справі № 759/14976/19, виданого Святошинським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» відшкодування шкоди в порядку регресу 71042,00 гривень та судовий збір 1921,00 гривень, а всього - 72963,00 гривень, що свідчить про майновий предмет виконавчого провадження. 
Визначена відповідачем основна винагорода приватного виконаця у розмірі 7296,30 гривень становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, що відповідає наведеним вище приписам законодавства. 
Щодо доводів апелянта про те, що основна винагорода залежить від фактично стягнутої суми, а не від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом та в даному випадку свідчить про неправомірність рішень приватного виконавця, колегія суддів зазначає, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Так, частиною четвертою  статті 31 Закону № 1403-VIII  визначено, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. При цьому, частиною п`ятою цієї ж статті установлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
У постанові від 21 січня 2021 року у справі № 160/5321/20 за аналогічних правовідносин (щодо правомірності одночасного винесення окремої постанови про стягнення основної винагороди виконавця разом з відкриттям виконавчого провадження), Верховний Суд наголосив, що  той факт, що приватний виконавець не роз`яснив учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові того, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми, не відміняє встановленого  законом  механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначаючи про стягнення основної винагороди приватного виконавця одночасно у постанові про відкриття виконавчого провадження та в окремій постанові про стягнення основної винагороди приватного виконавця, відповідач діяв у відповідності до вимог Закону № 1404-VIII та № 1403-VIII.
Висновки суду апеляційної інстанції повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду щодо питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця саме одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, викладеною в постанові від 21 січня 2021 року у справі № 160/5321/20.
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на висновки Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2018 року у справі № 816/823/17, оскільки висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо, тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а спірні правовідносини у справі № 816/823/17, на яку посилається відповідач, не є подібними тим, що підлягають дослідженню в межах даної справи. 
Решта доводів апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року. 
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. 
Відповідно до частини першої статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України,  у справах, визначених  статтями 273-277,  280-289  цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича про визнання протиправними та скасування рішень. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог   статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.  
Повний текст постанови складено 02 червня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                               Л.В. Бєлова

Судді                                                                                                     В.О. Аліменко, 

                                                                                                              Н.В. Безименна