ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5027/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 ( суддя першої інстанції Новікова І.В.) в адміністративній справі №280/5027/20 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Запорізькій області   про визнання протиправною та скасування вимоги,- 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області, в якому позивач просив  визнати протиправною скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019 №Ф-104447-56У.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  оскаржувані вимоги є протиправними та такими, що прийнято в супереч приписів чинного законодавства України, він дійсно був зареєстрований, як фізична особа – підприємець, проте, підприємницьку діяльність не здійснює з 2011 року. Також, позивач посилається на те, що на момент виникнення спірних правовідносин він перебував та перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу років, а відповідно звільнений від сплати єдиного внеску, відповідно до приписів ч.4 ст.4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”. Також, позивач вказував на те, що відповідачем під час прийняття спірної вимоги порушено положення Податкового кодексу України. Просить задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність судового рішення, у зв`язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача подав клопотання про заміну сторони відповідача Головного управління ДПС у Запорізькій області на його правонаступника – Головного управління ДПС у Запорізькій області, відповідно до ст. 52 КАС України. 
Постановою Кабінету Міністрів України №893 від 30.09.2020 року «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби згідно визначеного Кабінетом Міністрів переліку. До переліку ліквідованих територіальних органів Державної податкової служби входить і Головне управління ДПС у Запорізькій області (ЄДРПОУ 43143945) .
Відповідно до Наказу ДПС України № 529 від 30.09.2020 р. утворено як відокремлений підрозділ Державної податкової служби - Головне управління ДПС у Запорізькій області, яке створено 30.09.2020 року, про що міститься відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 1000741030008085321.
Наказом Державної податкової служби України від 08.10.2020 №556 ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС.
Згідно Наказу Державної податкової служби України від 24.12.2020 року № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» визначено розпочати з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893.
Відповідно до п.7 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року №227, ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи. ДПС та її територіальні органи є контролюючими органами (податковими органами, органами стягнення).
Наказом Державної податкової служби України від 12.11.2020 року №643 затверджено положення про територіальні органи.
Згідно з п. 1 Положення про Головне управління ДПС у Запорізькій області, затвердженого Наказом ДПС України №643 від 12.11.2020 останнє є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
Головне управління ДПС у Запорізькій області забезпечує реалізацію повноважень ДПС на території Запорізької області і здійснює їх податкове супроводження.
Головне управління ДПС у Запорізькій області є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Запорізькій області (43143945) у відповідних сферах діяльності.
Таким чином, Головне управління ДПС у Запорізькій області (відокремлений підрозділ, код ЄДРПОУ 44118663) почало діяльність, як орган виконавчої влади, та є правонаступником Головного управління ДПС у Запорізькій області (43143945)
Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Відповідно до ч.4 ст.46 КАСУ відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Поряд із цим, згідно п.7 ч.1 ст.4 КАСУ суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Також відповідно до ч.2 ст.211 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України. Згідно ч.4 ст.211 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, може делегувати керівнику територіального органу як відокремленого підрозділу такого центрального органу виконавчої влади окремі повноваження відповідно до положення про такий територіальний орган.
Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.
При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.
Також Верховним Судом було зазначено, що коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення ви бувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи».
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 06 жовтня 2020 року по справі №804/958/17.
Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень, а відповідачем - суб`єктом владних повноважень, до якого може бути звернута позовна вимога про визнання протиправним податкового повідомлення рішення, є Головне управління ДПС у Запорізькій області (44118663).
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним клопотання відповідача задовольнити та замінити Головне управління ДПС у Запорізькій області на її правонаступника Головне управління ДПС у Запорізькій області.
Відповідно до пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що  позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться записи: від 01.04.2008 про державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця; від 22.08.2019 про припинення ОСОБА_2 підприємницької діяльності.
14.08.2019 ГУ ДФС у Запорізькій області складено та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-104447-56У, якою ОСОБА_1 зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 23785,08 грн., яка обліковується станом на 31.10.2019 (а.с.15).
Не погодившись з вказаною вимогою, позивач оскаржив її до суду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо відмови у звільненні позивача від сплати єдиного внеску на підставі ч. 4  ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно з п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" № 2464-VІ від 08.07.2010  (далі - Закон України № 2464), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа, відповідно до положень п. 3 ч. 1  ст. 1 Закону України № 2464  - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому  законом  порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В силу  ст. 4 Закону України № 2464, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).
Законом України від 06.12.2016 року № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"  внесено зміни до  Закону України № 2464, що діють з 01.01.2017 року, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 7  Закону України № 2464, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з нормами ч.5  ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22% до визначеної  статтею 7 цього Закону  бази нарахування єдиного внеску.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 3 ч. 1 ст. 7  Закону України № 2464).
Мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений  законом  на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1  ст. 1 Закону України № 2464).
З прийняттям  Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"  були внесені зміни до  Закону України № 2464, що діють з 01.01.2018 року, зокрема щодо строків сплати зобов`язань платниками єдиного внеску.
Так, з 01.01.2018 року всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої  ст. 4 Закону України № 2464  категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9  Закону України № 2464).
Статтею 6  Закону України № 2464  визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до п. 6, 7 ст. 13  Закону України № 2464  та розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449  (далі -  Інструкція № 449), органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.
Положеннями п.1 Розділу VI  Інструкції № 449  визначено, що до платників, які не виконали визначені  Законом  обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абз. 2 п. 2 Розділу VI  Інструкції № 449).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.
Отже, у позивача існує обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок у строки, визначені вказаним законом. Разом з тим цей обов`язок кореспондує й відповідачу, а саме: у випадку не своєчасного нарахування та/або сплати платником сум єдиного внеску, він обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника.
При цьому встановлено, що відповідачем прийнято вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу з єдиного внеску від 14.08.2019 №Ф-104447-56У на суму 23785,08 грн.
Зазначена вимога сформована підставі даних з  інформаційної системи, згідно якої за позивачем рахується недоїмка зі сплати єдиного соціального внеску за період з  19.04.2018 по 19.07.2019.
Позивач, вважаючи таку вимогу протиправною, посилається на те, що фактично з 2011 року ним припинено здійснення підприємницької діяльності та він є пенсіонером за вислугою років,  а тому він є особою, яка звільняється від сплати єдиного внеску.
Однак такі доводи безпідставними, з огляду на таке.
Із введенням в дію  Закону № 755-IV від 15.05.2003 "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", було створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР).
Відповідно до частини першої статті 17 вищевказаного  Закону, відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.
Згідно із частиною другою Прикінцевих положень Закону  № 755-IV  (в редакції Закону від 15.05.2003), державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог  статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.
Під час заміни свідоцтва про державну реєстрацію відомості про таких осіб включалися до ЄДР.
Верховною Радою України 1 липня 2010 року за № 2390 прийнято  Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" (далі - Закон № 2390).
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень  Закону № 2390  цей  Закон  набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування, тобто 03 березня 2011 року.
Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений п. 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР.
Згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями  Закону № 2390  після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, уповноважені органи у місячний строк проводять звірення відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до встановленого строку не включені до ЄДР.
За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року і не включених до ЄДР вносяться з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року вважаються недійсними.
З матеріалів справи встановлено, що з 02.04.2008 позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Крім того, 01.04.2008 до ЄДР внесений запис № 221010000000012619 про включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .
Лише 22.08.2019 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 21010060002012619 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця.
В силу ч. 9 ст. 4 Закону України  Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року № 755-IV  № 755 фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.
Тобто, наявні у матеріалах справи докази свідчать, що з 02.04.2008 до 22.08.2019 позивач зберігав статус підприємця - платника податків.
Оскільки ініційована позивачем процедура зняття з обліку платників податків та припинення підприємницької діяльності була завершена лише 22.08.2019, позивач у розумінні чинного законодавства у спірний період був суб`єктом господарювання - платником податків і зборів та інших загальнообов`язкових платежів, у тому числі ЄСВ.
Що стосується доводів позивача про звільнення від сплати єдиного внеску, у зв`язку з тим, що  він є пенсіонером за вислугою років відповідно до  Закону України "Про пенсійне забезпечення звільнених в військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ, слід зазначити наступне.
Згідно з п. 4 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464  платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Разом з тим, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4  ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", у редакції, чинній з 01.01.2017).
З 01.01.2018 до ч. 4  ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  внесені зміни, передбачені абзацами 10 та 11  пп. 2 п. 22 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, шляхом викладення першого речення частини четвертої в такій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу".
Аналіз цієї норми в редакції, що діяла у спірний у межах даної справи період, свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, за наявності двох обов`язкових умов: 1 - є пенсіонерами за віком або інвалідами; 2 - отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу.
Відтак, перша обов`язкова ознака звільнення фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування, від сплати за себе єдиного внеску, потребувала наявності лише статусу пенсіонера за віком без умови сплати пенсії саме за віком, а друга ознака - отримання відповідно до  закону  пенсії безвідносно до її виду.
В той же час, редакція ч. 4 ст. 4  Закону  з 01.01.2018 отримала більш конкретне законодавче закріплення переліку осіб, на яких розповсюджується таке звільнення від сплати за себе єдиного внеску, а саме: особи (фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), які не просто мають статус пенсіонера, а і безпосередньо отримують пенсію за віком.
За положеннями норм  Законів, які регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення (Закон № 1058,  Закон № 1788,  Закон №2262-XII), до видів державних пенсій віднесено пенсії за віком, пенсії по інвалідності, пенсії в разі втрати годувальника, пенсії за вислугу років.
У відповідності до  статтею 1 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ  ( в редакції на день прийняття спірної вимоги)  особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим  Законом  при наявності встановленої цим  Законом  вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
За змістом п."б" ст.12  цього Закону особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Оскільки позивач не є пенсіонером за віком/або інвалідом, а отримує пенсію за вислугу років згідно  Закону № 2262-XII, на час виникнення спірних правовідносин не досяг віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відтак на нього не розповсюджується пільга щодо звільнення від сплати за себе єдиного внеску, встановлена частиною четвертою статті 4  Закону  2464-VI.
Зазначена правова позиція висловлена Верховний Судом у постанові від11.12.2018 у справі №822/621/16, від 10.04.2018 у справі №8206/28012/15. Такої ж позиції підтримується Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16.01.2020 у справі №120/4725/18
Відтак, позивач набуде права на пільги щодо сплати ЄСВ  по досягненню пенсійного віку 60 років, незалежно від виду пенсії, яку він отримує чи отримуватиме.
Зазначене свідчить про те, що спірна вимога сформована у відповідності до вимог  законодавства, тому вимоги позивача з приводу її протиправності є безпідставні.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на окремі висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти україни» від 14.10.2011 та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Серков проти України» від 07.07.2011, колегія суддів  не приймає з огляду на те, що при застосуванні практики Європейського суду з прав людини необхідно враховувати фактичні обставини, які досліджувались Європейським судом в межах конкретної справи, а також особливості законодавства певної держави - сторони Конвенції. Стислі витяги з рішень Європейського суду не свідчать про тотожність правовідносин та однаковість правового регулювання подібних відносин різних держав.
Колегія суддів, вважає безпідставними посилання позивача на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 260/81/19, оскільки  предметом розгляду зазначеної справи є саме відсутність у позивача офіційного підтвердження в статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному  Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом. Тобто, обставини справ не є тотожними.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст.  243,  250,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  327 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 в адміністративній справі №280/5027/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва