ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 р.	Справа № 520/13616/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 15.01.20 року по справі № 520/13616/19

          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області                  
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просить суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), призначеної згідно п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та перерахованої на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію, призначену згідно п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплатити заборгованість, що виникла починаючи з 01.03.2012 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 за період з 01.03.2012 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили; допустити до негайного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у межах суми стягнення за один місяць.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), призначеної згідно п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та перерахованої на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію, призначену згідно п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплатити заборгованість, що виникла починаючи з 01.03.2012 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 за період з 01.03.2012 року. Допущено негайне виконання постанови суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ 14099344, 61022, Харківська обл., місто Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов.) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA 798999980000031211256026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права,  просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що пенсіонерам, яким пенсія призначена до набрання Законом України від 08.07.2011 року №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» і в яких розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії, встановлений цим Законом, виплата пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень ч.2 та ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії, встановленому цим Законом. Вказує, що законодавцем при прийнятті Закону №3688-VІ був передбачений випадок, коли встановлення обмеження розміру пенсії, призначеної до набрання чинності даним Законом, та розмір якої перевищував встановлений Законом України граничний розмір пенсії. У даному випадку розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2011 року обмежується розміром пенсійної виплати, яку отримала особа до 01.10.2011 року. Оскільки розмір пенсії ОСОБА_1 перевищує передбачений законом максимальний її розмір, зміни, внесені Законом №3668-VІ, у тому числі до Закону №1788, яким обмежено максимальний розмір пенсії, неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому, на думку апелянта, підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами, проводити виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження, встановленого ч.3 ст.85 Закону №1788 (в редакції Закону №3668-VІ) з урахуванням положень абз.2 ч.2 розділу II Закону №3668-VІ законні підстави відсутні. Щодо вимоги позивача виплачувати пенсію, призначену згідно п. «а» ч.1 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту «в» пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплати заборгованості, що виникла починаючи з 01.03.2012 року, зауважує, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Посилаючись на норми ч.2 ст.122 КАС України та практику Верховного Суду, викладену у постанові від 17.07.2018 року у справі №521/21851/16-а, зазначає, що позивач із даним позовом звернувся до суду 12.12.2019 року та не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду із вимогою про зобов`язання Управління виплатити заборгованість, що виникла з 01.03.2012 року. Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсій, вказує, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушенням встановлених строків виплати саме нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення, стверджує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року без змін. Зазначає, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівник льотного і льотно-випробного складу (копія розпорядження від 31.03.2003 року в матеріалах судової справи). Вказує, що звуження змісту прав і свобод особи означає зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або величину (кількість) благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного, обґрунтованого висновку, що обмеження відповідачем розміру пенсійної виплати позивачу із посиланням на зміни пенсійного законодавства, норми якого на нього не поширюються, є неприпустимим. Стверджує, що позиція відповідача зводиться до того, що пенсійний орган визнає, що законодавчо встановлені обмеження розміру пенсії до позивача застосуванню не підлягають, проте безпідставно самостійно встановлює певні обмеження у виплатах нарахованого щомісячного пенсійного забезпечення, що суперечить вимогам Конституції України щодо обов`язку діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.11.2019 року у справі №360/1428/17. Щодо строків звернення до суду за захистом прав позивача, зауважує, що позивач дізнався про порушення свого права з листа відповідача від 05.11.2019 року, тому строк для звернення до суду не є порушеним. Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсій, вказує, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані. Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені. Посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.05.2020 року у справі №766/4587/16-а.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2020 року зупинено провадження у справі №520/13616/19 до набрання законної сили рішенням Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №580/234/19 (К/9901/16845/19). 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.07.2020 року поновлено провадження у справі №520/13616/19 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 року зупинено провадження у справі №520/13616/19 до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 510/1286/16-а (К/9901/20882/18).
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 року поновлено провадження у справі №520/13616/19 за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 року.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.
Представник відповідача підтримував доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівник льотного і льотно-випробного складу, починаючи з 2002 року.
Кожного року з 1 березня позивачу пенсійним фондом проводились перерахунки пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713.
Судом враховано, що станом на 01.10.2011 року розмір пенсії був розрахований відповідачем невірно,  без коефіцієнта підвищення 1,8954 та становив 14704,10 грн.
Не погоджуючись з вказаною обставиною, позивач звертався до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року у справі №520/8491/18, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 року, позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними дії Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова, щодо виключення з розрахунку пенсії ОСОБА_1 коефіцієнта 1,8954, розрахованого згідно підпункту “в” пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418. Зобов`язано Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) пенсії з застосуванням коефіцієнта 1,8954, розрахованого згідно підпункту “в” пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418, починаючи з 30.09.2011 року.
За змістом ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 04.10.2019 року позивач звернувся до пенсійного фонду з заявою та просив виплачувати йому  пенсію, призначену згідно п. «а» ч.1 ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в повному обсязі,  з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту “в“ п. 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418.
Листом від 05.11.2019 року позивача повідомлено, що за інформацією, наданою відділом з питань призначення та перерахунків пенсій №21, пенсія обчислена, виплачується, за матеріалами пенсійної справи, в повному обсязі відповідно до рішення суду з урахуванням законодавства, що діє на сьогоднішній день.
Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії пенсійного фонду є протиправними та з метою поновлення порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України виплачувати ОСОБА_1 пенсію, призначену згідно п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням всіх перерахунків здійснених на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплатити заборгованість, що виникла, починаючи з 01.03.2012 року. Щодо встановлення судового контролю, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для застосування приписів ст.382 КАС України щодо встановлення судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, отже, з урахуванням приписів ст.308 КАС України, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову. 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Відповідно до ст.1 Закону України  1788-XII від 05.01.1991 року "Про пенсійне забезпечення" (далі по тексту - Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з ч.1 ст.52 Закону  №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема окремі категорії працівників авіації та льотно-випробного складу.
Частиною 3 ст.53 Закону №1788-XII встановлено, що працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.
Положеннями ст.54 Закону № 1788-XII визначено, що працівники льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років і за наявності вислуги років на цих посадах станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок мають право на пенсію за вислугу років незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті.
Перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсій, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, Перелік посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та Порядок призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418.
Відповідно до п.7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років пункту працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 року №529) пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу призначаються у розмірі 55 процентів заробітку (пункт 6 цього Порядку) і за кожний рік вислуги (у чоловіків - понад 30 років і у жінок - понад 25 років) пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії за віком. За кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом “а” статті 13 та статтею 14 Закону, пенсія збільшується на 1 процент заробітку
За приписами п.7 Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713), у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії. Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Статтею 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи"  3668-VI від 08.07.2011 року (далі по тексту - Закон №3668-VI) встановлено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Тимчасово, по 31.12.2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", не може перевищувати 10740 гривень.
Відповідно до абз. 1, 2 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону  №3668-VI обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону 1058-IV та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам встановлюється законодавством незалежно від дати призначення пенсії (щомісячного довічного грошового утримання). Якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Згідно з ч.3 ст.85 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Аналізуючи норми абзаців 1, 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцевих та перехідних положень” Закону №3668-VI,  колегія суддів зазначає, що норми Закону №3668-VI стосуються виплат пенсії, призначеної до 01.10.2011 року, та розмір якої на час призначення перевищував встановлений цим Законом її максимальний розмір. Виплата таких пенсій здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків до того моменту, коли встановлений максимальний розмір пенсії відповідатиме розміру відповідної пенсії.
Вказану норму не можна тлумачити як підставу для скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Законом  №3668-VI.
В даному випадку ця норма не скасовує обмеження розміру пенсії позивача, а лише визначає, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.
Зазначена позиція також відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 22.05.2018 року у справі №205/8204/16-а та 31.01.2019 року у справі №285/933/16-а.
Колегія суддів зазначає, що наведені в п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону  №3668-VI норми є спеціальними, оскільки дія їх розповсюджується на окрему групу суб`єктів, яка обумовлена певними особливостями (зокрема, осіб, пенсія яким призначена до набрання чинності цим Законом, в яких розмір пенсії перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом тощо).
Положення цього пункту спрямовані на врегулювання питань, які виникають у зв`язку із застосуванням Закону  №3668-VI щодо осіб, права яких внаслідок такого застосування могли підлягати звуженню. У зв`язку з цим положення п.2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону  №3668-VI, а саме - усі його чотири абзаци, застосовуються у системному зв`язку між собою.
Таким чином, п.2 розділу ІІ Закону  №3668-VI в контексті перехідних положень не регулює питання обмеження максимальним розміром пенсії осіб, у яких на 01.10.2011 року вона не досягала максимального розміру (десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність), лише  деталізує умови дії ст. 2 цього ж Закону лише щодо категорії пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом та перевищує встановлений максимальний розмір пенсії.
У даному контексті слід звернути увагу на правову позицію Конституційного Суду України, висловлену у рішенні від 11 жовтня 2005 року  8-рп/2005 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України "Про статус суддів" (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).
Так, у вказаному рішенні Конституційний Суд України вказав, що зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках.
Встановивши у законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості (абзаци перший, другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року  8-рп/2005).
Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов`язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Тлумачення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону  №3668-VI в контексті розмежування пенсіонерів на дві категорії: 1) яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 01 жовтня 2011 року і розмір якої перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений Законом  3668-VI, 2) яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) була встановлена до 01 жовтня 2011 року, але розмір якої не перевищував максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, може призвести до порушення принципів рівності й справедливості, спотворення розуміння сутності обов`язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію.
Виокремлення осіб другої вказаної групи, без застосування до них положень пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI, може призвести до здійснення їм подальших перерахунків (підвищень, індексацій, тощо) пенсій з можливим перевищенням встановленого статтею 2 даного Закону обмеження максимального розміру пенсії, що ставить у нерівне становище з пенсіонерами першої виділеної вище групи.
Такий підхід відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України “Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні” вважається непрямою дискримінацією - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
При цьому, норми п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3668-VI є лише частиною вказаного нормативно-правового акта, не дублюються іншими актами, встановлюють межі застосування норм інституту “обмеження максимального розміру пенсії” за колом осіб в момент набуття чинності Закону України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” 3668-VI та спрямовані на збереження соціальних прав і інтересів в сфері пенсійних відносин, реалізація яких мала місце до набуття вступу в силу даного Закону.
Разом з тим, з часу набрання чинності вказаним Законом він поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на всіх осіб, які отримують пенсії за законодавством України (зокрема, призначені (перераховані) відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону  3668-VI).
Норми ст. 2 Закону  №3668-VI кореспондуються з положеннями ч. 3 ст. 85 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
Відтак, на осіб, яким пенсія перерахована відповідно до нормативно-правових актів, вказаних у статті 2 Закону №3668-VI, та розмір якої перевищує максимальний розмір, встановлений даним Законом, поширюються приписи законодавства, чинні на час здійснення такого перерахунку.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.06.2020 року у справі  №580/234/19, в якій суд відійшов від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.11.2019 року у справі 360/1428/17.
Згідно з ч.5 ст.242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно з урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, на правову позицію Верховного Суду, викладену  у постанові від 12.11.2019 у справі №360/1428/17.
Так, колегією суддів встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розмір пенсії ОСОБА_1 станом на 01.10.2011 року становив 14704,10 грн. Оскільки станом на 01.10.2011 року максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, то при здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 його пенсія не збільшувалась, адже перевищувала десять прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб (прожитковий мінімум на 01.10.2011 року становив 784 грн., десять прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб - 7840 грн.).
ОСОБА_1 в 2018 році звернувся до суду з позовною заявою щодо включення в розрахунок пенсії коефіцієнт 1,8954 розрахований згідно підпункту «в» пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 року у справі №520/8491/18, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 року, позов задоволено у повному обсязі. Визнано протиправними дії Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України міста Харкова, щодо виключення з розрахунку пенсії ОСОБА_1 коефіцієнта 1,8954, розрахованого згідно підпункту “в” пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418. Зобов`язано Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України міста Харкова здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) пенсії з застосуванням коефіцієнта 1,8954, розрахованого згідно підпункту “в” пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418, починаючи з 30.09.2011 року.
Після виконання рішення суду заробітна плата, з якої проводилося обчислення пенсії станом на дату, зазначену у рішенні суду (на 30.09.2011 року) становила 32192 грн. 14 коп. (4472,31558 х 1,89540 х 1,36730 х 1,29184 х 1,29732 х 1,33696 х 1,05507 х 1,17489).
На виконання рішення суду розмір пенсії позивача з 30.09.2011 року становив: заробітна плата для обчислення пенсії з урахуванням коефіцієнтів - 32192 грн. 14 коп.; загальний процент розрахунку пенсії від заробітку – 85; основний розмір пенсії за вислугу років (32192,14 х 85%) - 27363 грн. 32 коп.; підвищення за особливі заслуги перед Україною (764,00 х 35%) - 267 грн. 40 коп. Всього -          27630 грн. 72 коп.
Тобто, починаючи з 01.10.2011 року виплата ОСОБА_1 пенсії , після проведення перерахунків, проводиться у розмірі, що склався на момент набрання чинності Закону України від 08.07.2011 року №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».
При цьому, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач не оскаржує  виплату пенсійним органом пенсії із обмеженням її граничного розміру за період з 30.09.2011 року по 01.03.2012 року.
Розмір пенсії, ОСОБА_1 станом на 01.04.2021 року складає 27630 грн. 72 коп.
Вказаний розмір йому не зменшено в спірний період, а обмеження яке застосовано до нього стосується саме щодо не збільшення розміру пенсії.  
Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства та встановлені обставини справи , колегія суддів дійшла висновку - оскільки розмір пенсії ОСОБА_1 перевищує передбачений законом максимальний розмір пенсії, зміни, внесені Законом України від 08.07.2011 року № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у тому числі до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, яким обмежено максимальний розмір пенсії, неконституційними не визнавалися, є чинними та підлягають до застосування , у зв`язку з чим відсутні законні підстави проводити виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження, встановленого ч.3 ст.85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (в редакції Закону України від 08.07.2011 року № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи») з урахуванням положень абзацу другого частини другої розділу II в редакції Закону України від 08.07.2011 року №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» .
Таким чином, виплата пенсійним органом позивачу пенсії із обмеженням її граничного розміру є законною і обґрунтованою та не є звуженням обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову  .
З наведених підстав, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про звуження обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавленням його права на соціальний захист, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про задоволення позову в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 , призначеної згідно з п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та перерахованої на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418  та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України виплачувати ОСОБА_1 пенсію, призначену згідно з п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплатити заборгованість, що виникла починаючи з 01.03.2012 року.
Позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до пункту 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 за період з 01.03.2012 року, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання виплачувати ОСОБА_1 пенсію, призначену згідно з п. “а” ч.1 ст.54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням всіх перерахунків, здійснених на підставі підпункту "в" пункту 7 Порядку призначення виплати пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 в повному розмірі без обмежень та виплатити заборгованість, що виникла починаючи з 01.03.2012 року, у задоволенні якої судом відмовлено.
Інші аргументи, наведені сторонами, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування  закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи те, що відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що ця  справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.01.2020 по справі № 520/13616/19  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким   в задоволені позову відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  31.05.2021 року