ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2021 року
м. Харків
справа №953/8685/20
провадження №22-ц/818/1365/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання: Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – голова Харківської обласної державної адміністрації Кучер Олексій Володимирович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року, постановлене у складі судді Шаренко С.Л.,
УСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до голови Харківської обласної державної адміністрації (далі – ХОДА) Кучера О.В., в якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив суд визнати відомості стосовно нього, розповсюдженні відповідачем під час робочого візиту в АТ «Харківобленерго» 09.12.2019 та під час брифінгу з головою фонду державного майна України від 12.02.2020 такими, що не відповідають дійсності, порочать його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати голову ХОДА ОСОБА_3 на найближчому брифінгу, який відбудеться після набрання судовим рішенням законної сили, спростувати вказані відомості та стягнути моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 1 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він до квітня 2020 року працював в.о. генерального директора Акціонерного товариства (далі – АТ) «Харківобленерго». Під час робочого візиту голови ХОДА ОСОБА_3 на АТ «Харківобленерго» 09.12.2019, відповідачем було порушено особисті немайнові права позивача внаслідок поширення недостовірної інформації, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію. А саме, головою ХОДА ОСОБА_3 у звернені до нього було сказано: «...Я ж не просто тут з ’явися, саме в цей день, Ви же знаєте що у нас сьогодні дев ’яте грудня — це міжнародний день боротьби з корупцією, а у нас є обленерго, «Харківобленерго» це уособлення корупції...»; «... ОСОБА_4 зараз кажете про реальні грошові кошти які офіційно надходять, але є ще чорні каси про які теж відомо, ну я ось про це, що додатково створюється відповідні штучні неспрятливі умови, і для того щоб відбулось, те чи інше під`єднання люди бізнесмени вимушені виділяти додатково кошти, які ніде не обліковуються, ну це так, Ви можете, Ми можемо сказати, що моє припущення, разом з цим дивлячись один на одного ми розуміємо про що я кажу …». Також відповідачем під час брифінгу з головою Фонду державного майна України від 12.02.2020 у відношенні позивача було сказано: «…Я відверто повідомляю, що я вважаю обленерго наше це осередок корупції, ну це так і є, ви поспілкуйтесь будь-ласка публічно мало хто може повідомити про те що які грошові кошти вимагаються, але ви поспілкуйтесь з підприємцями, з потенційними інвесторами про що вони повідомляють, а я чую інформацію, до мене не офіційно скарги надходять з приводу діяльності керівництва «Харківобленерго»…». Вказана інформація про позивача була поширена відповідачем в присутності засобів масової інформації (далі – ЗМІ), внаслідок чого, інформація про факти корупції з боку позивача стала загальновідомою. Також зазначена інформація про нього розміщена на офіційному сайті ХОДА з відео матеріалами (ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Однак позивач не є і ніколи не був учасником «корупційних схем», до адміністративної, кримінальної, дисциплінарної відповідальності щодо корупційних правопорушень не притягався. Щодо нього не проводилось слідство по розслідуванню злочинів про корупційні правопорушення.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що з переглянутих у судовому засіданні відеозаписів, наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, судом встановлено, що цитати, які викладені позивачем в позовній заяві та які він просить спростувати, мають загальний критичний характер щодо роботи АТ «Харківоболенерго» та його керівництва, однак не вказує на ОСОБА_1 , як в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго». Суд прийшов до висновку, що стосовно ОСОБА_1 не було поширено недостовірної інформації, та він був обізнаний про те, що інформація не стосується особисто його, а відноситься до юридичної особи АТ «Харківобленерго», що підтверджується також наданим позивачем відеозаписом, з якого вбачається, що на брифінгу 09.12.2018 ОСОБА_1 було сказано: «Ті зауваження, які ви висловили, мають місце бути. Ми працюємо над тим, щоб виправити цю ситуацію». Вимога позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 грн. свідчить про відсутність такої, навіть на розсуд позивача.
Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов необгрунтованого висновку про те, що висловлена головою ХОДА ОСОБА_3 інформація не стосується та не адресується конкретно до ОСОБА_1 , оскільки наданим відеозаписом підтверджується, що відповідач звертається саме до ОСОБА_1 (звертається до нього на «Ви»; ОСОБА_3 знаходиться навпроти ОСОБА_1 ; жестикуляція відповідача направлена саме на ОСОБА_1 ). Апелянт також вважає, що посилання суду про обізнаність позивача у тому, що інформація не стосується особисто його, а відноситься до юридичної особи AT «Харківобленерго», оскільки слова ОСОБА_1 : «Ті зауваження, які ви висловили, мають місце бути. Ми працюємо над тим, щоб виправити цю ситуацію», були сказані після зауважень щодо часу підключення нових користувачів, та були відповіддю на конкретне питання ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_1 не сприйняв, як достовірну, висловлену відповідачем інформацію та вона не була підтверджена позивачем як достовірна.
Апелянт вважає, що позивачем було доведено наявність юридичного складу поширення недостовірної інформації, яка призводить до порушення честі, гідності та ділової репутації особи. Так, вказана інформація щодо ОСОБА_1 була поширена відповідачем в присутності ЗМІ. Крім того, відповідачем під час брифінгу з головою Фонду державного майна України від 12.02.2020 було висловлено бажання про зміну ОСОБА_1 як в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго», що очевидно вказує на неприязне відношення до позивача, та потім сказано про те, що АТ «Харківобленерго» є осередком корупції, що не може не сприйматись як звинувачення конкретно ОСОБА_1 . При цьому, останній не є та ніколи не був учасником «корупційних схем», до адміністративної, кримінальної, дисциплінарної відповідальності щодо корупційних правопорушень не притягався, розслідування щодо нього корупційних правопорушень не здійснювалось.
Апелянт вказує, що для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо, щоб позивач вважав, що інформація порушує його немайнові права. Щодо посилання відповідача щодо зареєстрованих в Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальних проваджень, безпосередньо пов`язаних з АТ «Харківобленерго», що існували на час робочого візиту відповідача, апелянт вказує, що відповідачем не було надано ніяких доказів того, що така інформація дійсно була в розпорядженні відповідача, а також того, що ця інформація стосується конкретно особи позивача.
Апелянт зазначає, що поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи останнього. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи ОСОБА_1 в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки на час розповсюдження вказаної інформації, він займав посаду в.о. генерального директора «Харківобленерго». А враховуючи, що голова ХОДА є публічною особою, його слова можуть сприйматися як офіційна позиція держави в особі певного органу. Сприйняття суспільною думкою певної юридичної особи як «осередку корупції» та «уособлення корупції», як висловився відповідач щодо очолюваного на той час позивачем АТ «Харківобленерго», не може не завдавати шкоди репутації керівників цієї юридичної особи, які стають з позиції громадськості «головними організаторами корупційних схем». Твердження відповідача про те, що АТ «Харківобленерго» використовує «чорні каси» у своїй діяльності для отримання коштів, які ніде не обліковується, також завдає шкоди репутації керівника юридичної особи.
Апелянт зазначає, що висловлювання відповідача безпосередньо ОСОБА_1 про «уособлення корупції» та «осередок корупції» можливо перевірити, адже у спеціальному реєстрі, до якого вносяться відомості про осіб, яких притягнуто до відповідальності за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, відсутні відомості про позивача, а отже дана інформація є недостовірною та може бути спростованою, а отже не може розглядатись як оціночне судження. Отже, інформація, поширювана відповідачем, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем закону; порушує немайнові права; не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. На підставі викладеного апелянт вважає, що поширенням недостовірної інформації відповідач завдав шкоди немайновим інтересам, порушив гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_1 , що в подальшому призвело до його звільнення з посади в.о. генерального директора «Харківобленерго» та негативно відобразилась на діловій репутації, оскільки після розповсюдження недостовірної інформації, яка вказує на начебто порушення закону з боку ОСОБА_1 , дуже складно знайти роботу, у зв`язку з тим, що після висловлених ОСОБА_3 звинувачень у корупції, позивача сприймають як неблагонадійного керівника, який замішаний у корупційних схемах. Оскільки судом першої інстанції не враховано, що дії відповідача щодо розповсюдження недостовірної інформації відповідають юридичному складу такого правопорушення та завдають шкоди відповідним особистим немайновим правам, а саме гідності, честі та діловій репутації ОСОБА_1 , та не враховано, що така інформація не була підтверджена самим позивачем як достовірна (а рішення суду ґрунтується саме на цих підставах), є підстави для скасування рішення суду.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано. 
27.01.2021 ОСОБА_5 до суду подана заява про розгляд питання щодо заміни відповідача по справі – голови ХОДА ОСОБА_3 (суб`єкта владних повноважень) на ОСОБА_3 (фізичну особу).
Заява обгрунтована тим, що указом Президента України від 27.11.2020 №521/2020 звільнено ОСОБА_6 з посади голови ХОДА. Відповідно до розпорядження ХОДА від 30.11.2020 №236-к ОСОБА_7 припинено виконання повноважень голови ХОДА. Указом Президента України від 27.11.2020 №522/2020 головою ХОДА призначено ОСОБА_8 , до якої обов`язок щодо відновлення порушених ОСОБА_3 прав ОСОБА_1 не переходить в порядку правонаступництва, оскільки питання, які є предметом розгляду в даній справі не допускають правонаступництва.
Судова колегія не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання, оскільки відповідно до змісту позовних вимог позов пред`явлений до фізичної особи – ОСОБА_9 , який савїми особистими діями ( незалежно від перебування або не перебування на державній посаді) на думку позивача порушив його немайнові права чим завдав моральної шкоди.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що висловлена відповідачем інформація на брифінгу була підтверджена самим позивачем як достовірна, та вказані висловлювання не адресовані конкретно позивачу, а отже відповідачем не порушені особисті немайнові права позивача, в зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.
З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 до квітня 2020 року працював в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго».
З переглянутого відеозапису, наданого позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, встановлено, що під час робочого візиту голови ХОДА ОСОБА_3 на АТ «Харківобленерго» 09.12.2019, відповідачем в присутності ЗМІ було сказано: «...Я ж не просто тут з ’явися, саме в цей день, Ви же знаєте що у нас сьогодні дев ’яте грудня — це міжнародний день боротьби з корупцією, а у нас в обленерго, «Харківобленерго» це уособлення корупції...», «... ОСОБА_4 зараз кажете про реальні грошові кошти, які офіційно надходять, але є ще чорні каси про які теж відомо, ну я ось про це, що додатково створюється відповідні штучні неспрятливі умови, і для того щоб відбулось, те чи інше під`єднання люди бізнесмени вимушені виділяти додатково кошти, які ніде не обліковуються, ну це так, Ви можете, Ми можемо сказати, що моє припущення, разом з цим, дивлячись один на одного ми розуміємо про що я кажу …»
Також встановлено, що відповідач під час брифінгу з головою Фонду державного майна України від 12.02.2020 звертаючись до позивача сказав: «…...Я відверто повідомляю, що я вважаю обленерго наше - це осередок корупції, ну це так і є, ви поспілкуйтесь, будь-ласка, публічно мало хто може повідомити про те, що які грошові кошти вимагаються, але ви поспілкуйтесь з підприємцями, з потенційними інвесторами про що вони повідомляють, а я чую інформацію, до мене не офіційно скарги надходять з приводу діяльності керівництва «Харківобленерго»…».
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32 Конституції України).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
За змістом частини 1 статті 302 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого – була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, №9815/82, §46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.
У абзаці 4 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 19 указаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно з частинами 1, 4, 6, 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Згідно статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За доводами позивача відповідачем звинувачено його у причасності до корупції, що є недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацією, при цьому позивач посилається на висловлювання ОСОБА_3 під час його робочого візиту на АТ «Харківобленерго» 09.12.2019, у звернені до позивача: «...Я ж не просто тут з ’явися, саме в цей день, Ви же знаєте що у нас сьогодні дев ’яте грудня — це міжнародний день боротьби з корупцією, а у нас є обленерго, «Харківобленерго» це уособлення корупції...»; «... ОСОБА_4 зараз кажете про реальні грошові кошти які офіційно надходять, але є ще чорні каси про які теж відомо, ну я ось про це, що додатково створюється відповідні штучні неспрятливі умови, і для того щоб відбулось, те чи інше під`єднання люди бізнесмени вимушені виділяти додатково кошти, які ніде не обліковуються, ну це так, Ви можете, Ми можемо сказати, що моє припущення, разом з цим дивлячись один на одного ми розуміємо про що я кажу …»; а також під час брифінгу з головою Фонду державного майна України від 12.02.2020 у відношенні позивача було сказано: «…Я відверто повідомляю, що я вважаю обленерго наше це осередок корупції, ну це так і є, ви поспілкуйтесь будь-ласка публічно мало хто може повідомити про те що які грошові кошти вимагаються, але ви поспілкуйтесь з підприємцями, з потенційними інвесторами про що вони повідомляють, а я чую інформацію, до мене не офіційно скарги надходять з приводу діяльності керівництва «Харківобленерго»…».
Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача посилався на те, що викладені в позовній заяві цитати (витяги з відеозаписів) не свідчать про їх адресацію виключно позивачу, а мають загальний критичний характер щодо роботи АТ «Харківобленерго»; висловлені під час робочого візиту критичні зауваження до роботи АТ «Харківобленерго» в цілому та його керівництва зокрема базувалася на об`єктивній інформації, яка була отримана Головою обласної державної адміністрації з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому зареєстровано кримінальне провадження за ознаками маніпулювання на фондовому ринку, шахрайства з фінансовими ресурсами, нецільового використання бюджетних коштів, здійснення випадків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням, що безпосередньо пов`язане з АТ «Харківобленерго» і існувало на час робочого візиту відповідача; також в ЗМІ в жовтні-грудні 2019 року активно висвітлювалися питання щодо обвинувачення колишнього заступника начальника фінансового управління «Харківобленерго» В. Тєлєгіна щодо зловживання ним службовим становищем з метою одержання неправомірної вигоди; на офіційному сайті AT «Харківобленерго» опубліковано звіт про розгляд звернень (скарг/претензій) споживачів щодо роботи AT «Харківобленерго» - більш 3000 скарг за 2019 рік; негативними відзивами на роботу AT «Харківобленерго» рясніли на той час соціальні мережи. Також представник відповідача вказує, що поширена відповідачем інформація не стосується ОСОБА_1 , а тому не порушує його особисті немайнові права, не спричиняє їм шкоди. Це підтверджується відеозаписасм, на яких відсутні прямі твердження стосовно ОСОБА_1 особисто, а тому відсутній обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення. Крім того, позивач визнав, що поширена інформація відповідає дійсності та усвідомлював, що інформація не стосується його особисто. Поширена відповідачем інформація містить суспільний інтерес та має бути розцінена як оціночне судження.
Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
Правова ідея Європейського суду щодо обмеженості захисту публічних осіб стосується як політичних діячів, так і інших публічних осіб, які займають високі посади у суспільстві і це має пряме відношення до позивача ОСОБА_1 , який займав посаду в.о. генерального директора АТ «Харківобленерго», який за своєю посадою був відкритий до критики і мав бути готовим до дискусії з питань, що становлять певний інтерес для громадян, та повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо.
У Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6, Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Колегія суддів погоджується з доводами представника відповідача, що частина його промови, а саме«...Я ж не просто тут з ’явися, саме в цей день, Ви же знаєте що у нас сьогодні дев ’яте грудня — це міжнародний день боротьби з корупцією, а у нас є обленерго, «Харківобленерго» це уособлення корупції...»; «... ОСОБА_4 зараз кажете про реальні грошові кошти які офіційно надходять, але є ще чорні каси про які теж відомо, ну я ось про це, що додатково створюється відповідні штучні неспрятливі умови, і для того щоб відбулось, те чи інше під`єднання люди бізнесмени вимушені виділяти додатково кошти, які ніде не обліковуються, ну це так, Ви можете, Ми можемо сказати, що моє припущення, разом з цим дивлячись один на одного ми розуміємо про що я кажу …»; а також: «…Я відверто повідомляю, що я вважаю обленерго наше це осередок корупції, ну це так і є, ви поспілкуйтесь будь-ласка публічно мало хто може повідомити про те що які грошові кошти вимагаються, але ви поспілкуйтесь з підприємцями, з потенційними інвесторами про що вони повідомляють, а я чую інформацію, до мене не офіційно скарги надходять з приводу діяльності керівництва «Харківобленерго»…», – є окремою частиною промови останнього без зазначення прізвища ОСОБА_1 .
З урахуванням наведених вище норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що позивач не довів, що зміст наведених промов ОСОБА_3 під час його робочого візиту на АТ «Харківобленерго» 09.12.2019, а також під час брифінгу з головою Фонду державного майна України від 12.02.2020 є твердженням відповідача про факти, а не оціночним судженням останнього, та позивач не довів, що оспорена інформація формує негативну думку громадськості саме щодо ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що поширена відповідачем інформація, без зазначення ОСОБА_3 жодних фактів, чи відомостей про порушення саме позивачем закону та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації, була його власними судженнями, оформленими у вигляді промови та є оціночними судженнями відповідача, а не твердженням про факти стосовно саме ОСОБА_1 про порушення ним закону та вчинення конкретно ним корупційних дій; вона є власними судженнями відповідача щодо роботи АТ «Харківобленерго», які ґрунтуються на його особистій думці; також позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформація сформувала негативну думку громадськості щодо ОСОБА_1 .
Публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо його особи свідчить про більш ширші межі допустимої критики відносно нього, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що апелянтом не доведена наявність підстав для висновку щодо необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Інші доводи, наведені у апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.
При вирішенні справи суд правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду – без змін.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                 О.Ю.Тичкова

Судді                                                                         С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук