РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року
м. Рівне

Справа № 559/1895/20
Провадження № 22-ц/4815/534/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –   Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Сатиївська сільська рада Дубенського району Рівненської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року (ухвалене у складі судді Ральця Р.В.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Сатиївська сільська рада Дубенського району Рівненської області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації,-

       в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просить усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення та зняття його з реєстрації за місцем проживання за вказаною адресою.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.07.2013 року.
У цьому будинку зареєстрований ОСОБА_2 , який проживає у будинку без його згоди, договір найму не укладався, він не є членом його родини, а тому чинить перешкоди у користуванні належним йому майном. 
Виселятися та зніматися з реєстрації добровільно відповідач відмовляється.
Жити з відповідачем в одному будинку він не бажає, оскільки відповідач є йому чужою особою та зловживає спиртними напоями, ремонт будинку не здійснює, без дозволу вселив невідому позивачу жінку.
30.07.2020 року він направив відповідачу вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації, проте відповідач відповіді не надав, з реєстрації не знявся. 
За наведених міркувань просить позовні вимоги задовольнити. 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  третя особа  Сатиївська сільська  рада Дубенського  району Рівненської  області  про усунення  перешкод в  користуванні власністю  шляхом виселення  без надання  іншого житлового  приміщення та  зняття з  місця реєстрації – відмовлено. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно довідки Сатиївської сільської ради, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 10.11.2009 року. Він проживав у ньому з дозволу попереднього власника житла – ОСОБА_3 та разом із останньою. Даних про те, що за життя ОСОБА_3 ставила питання про виселення відповідача, суду не надано. Відповідач користується житлом на законних підставах. При позбавленні відповідача права користування житлом, виселенні його із спірного житлового будинку, не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача ОСОБА_1 , який не довів підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та необхідність його виселення та відповідача ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу проживає в указаному житлі та законно в нього вселився.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що відповідач проживає у належному йому будинку без його згоди, договір найму не укладався, він не є і не був членом його родини. Відповідач вселився у спірний будинок за життя попереднього власника – його матері з домовленістю про те. що відповідач допомагатиме їй по домогосподарству, а за це на момент надання такої допомоги вона зареєструє та надасть дозвіл на проживання у вказаному будинку. Наголошує, що відповідач не був співмешканцем його матері. Як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу вони не проживали, спільного побуту та спільного господарства не вели. ОСОБА_2 не є членом сім`ї чи родичем ні його матері, ні його самого.
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його матір - ОСОБА_3 померла, однак відповідач безпідставно та протиправно залишається користувачем житла, чим перешкоджає йому, як власнику, у вільній реалізації своїх прав по безперешкодному володінню, користуванню та розпорядженню належним йому майном. 
Зауважує, що він не має можливості повною мірою користуватися та розпоряджатися належним йому житловим будинком, не може проживати у ньому зі своєю сім`єю, оскільки має малолітніх дітей, не може відчужити вказаний будинок, оскільки відповідач не бажає виселятися та зніматися з реєстрації. Жити з відповідачем в одному будинку він не бажає, оскільки відповідач є йому чужою людиною та зловживає спиртними напоями, ремонт будинку не здійснює, без дозволу вселив у вказаний будинок невідому жінку. 
При вирішенні спору та винесенні оскаржуваного рішення суд керувався виключно нормами Житлового Кодексу Української РСР, які стосуються членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) та членів сім`ї наймача.
Однак, дана норма права до вказаних правовідносин застосована бути не може, оскільки відповідач не являється членом сім`ї, як минулого так і теперішнього власника будинку та ніколи ним не являвся.
У даній справі спір виник між власником житлового будинку та особою, яка тимчасово користується зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з попереднім власником про виконання певних робіт (шляхом надання допомоги по господарству) та надання дозволу на проживання в будинку (як оплата за виконані роботи) до моменту коли відпаде необхідність у виконанні робіт або настане смерть попереднього власника будинку.
У даному випадку спірні правовідносини мають регулюватися не нормами Житлового права, а нормами Цивільного права.
Наголошує, що він, як власник житлового будинку, категорично заперечує проти проживання у ньому відповідача, який без його згоди, а за згоди попереднього власника житлового приміщення вселився у будинок тимчасово, на період дії певних обставин, які надавали йому право на проживання у зазначеному житловому приміщенні та припинилися із смертю попереднього власника.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Згідно частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31 липня 2013 року, № 883, у якому зазначено, що позивач є спадкоємцем майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Про це свідчить також витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7385980 від 31.07.2013 року.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №15671434 від 28.12.2013 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,3439 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Сатиїв, Дубенського району, Рівненської області.
Як свідчать довідки №03-15/598 та №03-15/597 від 22.07.2020 року, видані виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради, Дубенського району, Рівненської області, ОСОБА_2 фактично проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 10.11.2009 року по даний час. Даний факт також підтверджується інформаційною довідкою УДМС України у Рівненській області від 06.10.2020 року.
30.07.2020 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації, яку останній отримав 05.08.2020 року, однак проігнорував, належний позивачу житловий будинок – не звільнив.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із принципу дотримання "справедливого балансу" між інтересами ОСОБА_1 , як теперішнього власника спірного будинку та ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу проживає та законно вселився у нього.
З таким висновком колегія суддів погодитися не може та вважає, що право позивача на користування і розпорядження на власний розсуд своєю власністю підлягає захисту.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
ОСОБА_2 не являється членом сім`ї, як попереднього власника будинку – ОСОБА_3 так і теперішнього власника –  ОСОБА_1 та немає жодного відношення до їх родини.
Тимчасове вселення відповідача до спірного будинку відбулося з дозволу  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою здійснення допомоги їй по домогосподарству.
Факт перебування  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах не встановлений.
За життя  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2  проживав у спірному будинку 3 роки, а після смерті останньої продовжив проживати до теперішнього часу, чим чинить перешкоди у користуванні будинком її спадкоємцю за заповітом – сину ОСОБА_1 , який не може у зв`язку з цим проживати у ньому разом зі своєю сім`єю. 
Будучи працездатним, достеменно знаючи про те, що він кристується чужим, не належним йому житлом, відповідач не вживав ніяких заходів щодо впорядкування правовідносин щодо свого проживання у спірному житлі.
Оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності переслідування легітимної мети, колегія суддів вважає, що звернення позивача до суду за захистом порушеного законного права власника не являється формальним та несе у собі легітимну мету, оскільки спірний житловий будинок ОСОБА_1 хоче використовувати для проживання своєї сім`ї, членом якої відповідач не являється. 
Враховуючи характер правовідносин, які виникли у сторін даної справи, колегія суддів приходить до обґрунтованого переконання, що передбачене Конституцією України право кожного на житло не повинно забезпечуватися за рахунок обмеження інших фізичних осіб у Конституційному праві на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.
За таких обставин, апеляційний суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації є надлишково заявленою та не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення про виселення, яке набрало законної сили.
Витрати за розгляд справи судом першої інстанції та її апеляційний перегляд слід покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 січня 2021 року скасувати.
Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 840,80 грн..
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1261,20 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                 Гордійчук С.О.
                Хилевич С.В.