Номер провадження: 22-ц/813/4546/21 
Номер справи місцевого суду: 522/5768/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1 адвоката Суворової Юлії Іванівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кредитна спілка «Кредитінвест» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

                                        ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Кредитна спілка «Кредитінвест» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 1382 та № 1385 від 30.05.2017 року, укладених між КС «Кредитінвест» та ОСОБА_1 . Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 29.12.2016 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між КС «Кредитінвест» та ОСОБА_3 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житлові будинки за № 25/58 та АДРЕСА_1 , шляхом визнання на них права власності за КС «Кредитінвест». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Кредитінвест» різницю від загальної суми заборгованості та загальної оціночної вартості предметів іпотеки в розмірі 3 038 085,68 грн. Встановлено порядок виконання рішення суду, вказавши, що це рішення є підставою для реєстрації за КС «Кредитінвест» права власності на вищевказані житлові будинки. Вподальшому, вказане рішення в частині задоволених вимог КС «Кредитінвест» було скасовано постановою апеляційного суду Одеської області від 13.12.2018 року та у задоволенні позову КС «Кредитінвест» відмовлено. Однак, за час судового перегляду рішення першої інстанції, КС «Кредитінвест» уклало договори-купівлі продажу вказаних будинків з ОСОБА_1 . Оскільки рішення, на підставі якого за КС «Кредитінвест» було визнано право власності на спірні будинки скасовано, позивач звернулася до суду про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу №1382 від 30.05.2017 року, укладений між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу №1385 від 30.05.2017 року, укладений між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 . Зобов`язано, згідно положень статті 216 ЦК України, ОСОБА_1 та Кредитну спілку «Кредитінвест» повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання договору №1382 від 30.05.2017 року, договору №1385 від 30.05.2017 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Суворова Юлія Іванівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи на 16.03.2021 року на 15-00 г., ОСОБА_2 11.03.2021 року подала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на стан здоров`я. При цьому повідомила, що докази неявки до судового засідання, призначеного на 16.03.2021 року надасть в наступне судове засідання. До заяви надала довідку про планову консультацію на 15.03.2021 року в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» ОМР та повідомила про розірвання договору на представництво інтересів в суді з адвокатом Фішер Ю.Є.
Судове засідання з 16.03.2021 року відкладено на 30.03.2021 року на 16.00 годину.
26.03.2021 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи з 30.03.2021 року на іншу дату, посилаючись на стан здоров`я та перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі. До заяви надала медичну карту стаціонарного хворого датовану 26.03.2021 року. При цьому, відповідних доказів (довідку лікаря) про перебування 30.03.2021 року на стаціонарному лікуванні не представила. Документів про причину не явки в судове засідання на 16.03.2021 року також не представлено. Про причину неможливості представництва своїх інтересів іншим адвокатом Тішакова Л.В. не повідомила.
Колегія суддів виходячи з наведеного та приймаючи до уваги думку присутніх представників сторін, зважаючи на повторність неявки сторони і що явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою вважає, що неявка ОСОБА_2 в судове засідання на 16-00 годину 30.03.2021 року не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу №1382 від 30.05.2017 року, укладений між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 , визнаючи недійсним договір купівлі-продажу №1385 від 30.05.2017 року, укладений між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 , зобов`язуючи згідно положень статті 216 ЦК України, ОСОБА_1 та Кредитну спілку «Кредитінвест» повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання договору №1382 від 30.05.2017 року, договору №1385 від 30.05.2017 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
З матеріалів справи вбачається, що:
-10.06.2015 року Кредитна спілка «Кредитінвест» звернулася до суду з позовною заявою та просила в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0600000055 від 11.04.2008 року, укладеного між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_3 , в загальній сумі 9 624 785,68 гривень звернути стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок, загальною площею 313,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та на житловий будинок, загальною площею 315,0 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ; припинити право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на вказані об`єкти нерухомого майна у зв`язку з переходом права власності до КС «Кредитінвест»; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача різницю від загальної суми заборгованості в розмірі 3 038 085,68 гривень, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати;
-заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016 року позов Кредитної спілки «Кредитінвест» - задоволено частково із зазначенням, що це рішення є підставою для реєстрації за Кредитною спілкою «Кредитінвест» права власності на: житловий будинок АДРЕСА_2 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку з каміння під літ. «А», загальною житловою площею 112,1 кв. м., загальною площею 313,1 кв. м., №1-3 - огорожа, належні ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., 23.09.2004 року, реєстраційний номер 12886, дублікат якого виданий цим самим приватним нотаріусом 18.05.2006 року, реєстраційний номер 6415; житловий будинок АДРЕСА_1 , що складається з одного житлового будинку з каміння під літ. «А», загальною житловою площею 97,5 кв. м., загальною площею 315,0 кв. м., №1-3 - огорожа, належні ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2006 року (справа № 2-705/2006), що набрало законної сили 15.11.2006 року;
-30 травня 2017 року відповідно до договорів купівлі-продажу які зареєстровані під номерами 1382 та 1385 вказано, що Кредитна спілка “Кредитінвест” передає будинок АДРЕСА_1 , на праві приватної власності, на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2016 року по справі № 522/16614/15-ц ОСОБА_1 ;
-13 грудня 2018 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено постанову по справі 522/16614/15-ц, якою, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог Кредитної спілки «Кредитінвест» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Кредитінвест» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.
Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч.1ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.
Тобто, реституція є наслідком недійсності правочину, який призводить до необхідності поновлення порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою заподіяно шкоду, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих самих чи подібних або речей такої ж вартості.
В свою чергу віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Таким чином, наслідком реституції фактично є повернення володіючим власником майна усього набутого на підставі недійсного правочину стороні - неволодіючому власнику, та навпаки, тоді як наслідком віндикації є витребування (вибуття із власності) у володіючого власника на користь неволодіючого власника, без будь-якого виду відшкодування і повернення чого-небудь неволодіючим власником на користь володіючого власника.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. І однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі за № 522/2202/15-ц від 05.12.2018 року.
Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально- правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).
Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.
Будь-яких обставин, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_1 при придбанні житлового будинку АДРЕСА_2 та житлового будинку АДРЕСА_1 не встановлено і доказів, які б свідчили про таку недобросовісність матеріали справи не містять.
Необхідно також відмітити, що 29 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376 цс 18 (ЄДРСРУ № 83846677) вказала, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року у відповідній редакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята зазначеної статті).
Відповідно до частини 1 статті 61 вищезгаданого Закону, реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
Реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
Як вбачається зі змісту оскаржуваних договорів купівлі-продажу жилих будинків оплата у розмірі 74 585 грн. здійснена шляхом перерахування даної суми на рахунок громадянина ОСОБА_5 для погашення заборгованості Кредитної спілки «Кредитінвест» згідно виконавчого листа № 523/4508/17 від 18.05.2017 року в порядку ч.8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з ч.8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця, у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.
Оскільки ОСОБА_1 придбала будинки не внаслідок їх примусової реалізації на виконання судового рішення, а добровільно, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про неможливість витребування у ОСОБА_1 спірних будинків в цій частині помилковими.
Проте суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і задовольнивши заявлені позивачем вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якості наслідків недійсності правочинів, застосував реституцію.
Колегія суддів звертає увагу на таке.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин.
Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може стикнутися з проблемою, коли одні й ті самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.
Отже, з`являється кілька шляхів досягнення кінцевої мети — відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається competition of claims (конкуренція позовів).
Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують у рамках захисних цивільних правовідносин (становлять зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.
Сенс такої конкуренції полягає в тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих самих фактах.
У випадку конкуренції складається нетипова для цивільного права ситуація, коли в результаті однієї й тієї ж протиправної поведінки виникають і паралельно існують кілька суб`єктивних прав, які мають одне й те ж призначення. Реалізація одного з таких прав призводить до припинення іншого, оскільки інтерес, що ним опосередковується, задовольняється в повному обсязі при здійсненні іншого конкуруючого права.
Конкуренція позовів існує там, де кілька позовів об`єднуються спільним для них всіх юридичним інтересом (de eadem rе), який задовольняється здійсненням вже одного з цих позовів, що усуває ео ipso (внаслідок цього) усі інші як безцільні.
Вектори конкуруючих прав є однонаправленими і паралельними: права належать одній особі й спрямовані на задоволення одного й того самого інтересу. Задоволенням однієї із цих конкуруючих вимог знищувалася інша вимога, оскільки вважалося неприпустимим двічі задовольняти один і той же інтерес.
Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди щодо відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема, у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
В окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово- правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їхньою участю як відчужувачів спірної речі).
Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст.388 ЦК, що є неприпустимим.
У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє вимогу про визнання недійсними угод купівлі-продажу, укладених без її волевиявлення з третьою особою, що має наслідком реституцію речі (повернення сторін недійсного договору у первісний стан), тоді як їй надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
Задоволення вимог  ОСОБА_2  про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 30.05.2017 року не зумовить бажаних для неї наслідків — повернення будинків в її власність, оскільки такий спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства — ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
Прикметно, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребуване в них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції та свободі договору.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.І ст.388 ЦК залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ч.І ст.388 ЦК застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 — на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.
Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія ст.13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за ст.13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до конвенції.
Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються відповідно до ст.13 конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці («Kudla v. Poland», №30210/96).
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 9.03.2011 року, вказав, що п.1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає право не тільки ініціювати провадження, але й отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia», п.25).
Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме — у рішеннях від 13.05.80 року в справі «Артіко проти Італії» (п.35), від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п.32), зазначає, що конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Таким чином, узагальнюючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділена правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цих правочинів недійсними, адже добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна з незаконного володіння (віндикація).
Узагальнюючи викладене, Одеський апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про задоволення позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу №1382, № 1385 від 30.05.2017 року, укладених між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 та про зобов`язання, згідно положень статті 216 ЦК України, ОСОБА_1 та Кредитну спілку «Кредитінвест» повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання договору №1382 від 30.05.2017 року, договору №1385 від 30.05.2017 року ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового — про відмову в задоволенні позову.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідачем ОСОБА_1 сплачено за подання апеляційної скарги 2 305 грн. 50 коп. (т. 1 а. с. 232, 250), які у зв`язку з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з позивача ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Суворової Юлії Іванівни – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кредитна спілка «Кредитінвест», про визнання недійсними договорів купівлі-продажу – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2305 гривень 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.04.2021 року.

Головуючий                                                                О.М. Таварткіладзе 

Судді:                                                                         А.П. Заїкін 

                                                                                                       О.В. Князюк