Номер провадження: 22-ц/813/3099/21 
Номер справи місцевого суду: 521/6976/19
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Михайлюка О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частину доходів, -
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Військової академії (м. Одеса) про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частину доходів, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити суму компенсації втрати частини доходів в розмірі 145456 грн. 54 коп., яка складає суму інфляційного знецінення (а.с. 137-138).
В обґрунтування свого позову зазначив, що на виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2007 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року по справі №2а-2294/07, Військовою академією (м. Одеса) на його користь сплачено суму у розмірі 35754,79 грн., що є донарахованою, за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року, сумою недоотриманого ним грошового забезпечення.
Отримання позивачем суми заборгованості грошового забезпечення підтверджується випискою по картковому рахунку, з якої вбачається, що 24 вересня 2018 року на його картковий рахунок надійшли два платежі на загальну суму - 35754,79 грн., в якості сплати заборгованості відповідно до виконавчого листа.
Позивач вважає, що сплату відповідачем заборгованості на його користь здійснено з порушенням строків виплати, тому він звертається до суду з позовом про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року позов ОСОБА_1  задоволений.
Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів, за період з 11 березня 2000 року по 31 серпня 2018 року, у зв`язку з порушенням строків виплати суми грошового забезпечення, у розмірі 145456 грн. 54 коп.
Не погодившись з рішенням суду, Військова академія (м. Одеса) звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неповне дослідження матеріалів справи.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що при вирішенні спору про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 , судом не були перевірені підстави на яких ґрунтувалися його позовні вимоги, не враховано, що компенсація втрати частини доходів не відноситься до продовольчого забезпечення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а викладені доводи щодо відсутності правових підстав для нарахування компенсації не непідтверджені матеріалами справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з’явившихся осіб, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 24 вересня 2018 року військовою академією (м. Одеса) на виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2007 року та ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року по справі №2а-2294/07, сплачено на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 35754,79 грн., що є донарахованою сумою недоотриманого позивачем грошового забезпечення, за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку.
Звертаючись до суду з зазначеним позовом ОСОБА_1  просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити суму компенсації втрати частини доходів в розмірі 145456 грн. 54 коп., яка складає суму інфляційного знецінення, зазначивши, що сплачена на його користь сума у розмірі 35754,79 грн., є донарахованою, за період з 11 березня 2000 року по 28 лютого 2007 року, сумою недоотриманого ним грошового забезпечення.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року громадянам передбачена виплата компенсації втрати частини доходів у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів.
Під доходами розуміються грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не носять разового характеру, у тому числі пенсії, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачається обчислення суми компенсації шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Судом вірно встановлено, що Військовою академією (м. Одеса) сплачено на користь ОСОБА_1 суму недоотриманого грошового забезпечення, однак не виплачено відповідної компенсації за порушення строків виплати, передбаченої законодавством.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.
Судом обґрунтовано був взятий до уваги наданий ОСОБА_1 розрахунок недоплаченого грошового забезпечення з урахуванням індексу інфляції за період з 11 березня 2000 року по 31 серпня 2018 року, відповідно до якого розмір інфляційного знецінення, тобто розмір компенсації, складає 145456 грн. 54 коп.
Також суд дійшов правильного висновку, що наданий розрахунок відповідає вимогам постанови КМУ «Про затвердження «Про затвердження Порядку проведення компенсації 
громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» № 159 від 21.02.2001 року.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
На підставі з`ясованих обставин справи, суд прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у розмірі 145456 грн. 54 коп.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 , судом не були перевірені підстави на яких ґрунтувалися його позовні вимоги, не враховано, що компенсація втрати частини доходів не відноситься до продовольчого забезпечення, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, встановленими обставинами та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають апелянти.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France(Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 04 червня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

_______________________________________ С.М. Сегеда