ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 червня 2021 року           справа №200/1780/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Міронової Г.М., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 200/1780/21-а (головуючий І інстанції Куденков К.О., повний текст складений у м. Слов`янську Донецької області)   за позовом   ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        В С Т А Н О В И В:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі – відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у поновленні нарахування і виплати страхових виплат з 03.02.2021 року, нарахуванні і виплаті страхових виплат з 01.12.2016 року по 03.02.2021 року; зобов`язати поновити нарахування і виплату страхових виплат з 03.02.2021 року, нарахувати і виплати заборгованість зі страхових виплат за весь період, починаючи з 01.12.2016 року по 03.02.2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року позов задоволений: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення нарахування і виплати страхових виплат позивачу  з 01.12.2016 року до 03.02.2021 року; зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області поновити позивачу нарахування і виплату страхових виплат з 03.02.2021 року, а також нарахувати і виплатити заборгованість зі страхових внесків  за період з 01.12.2016 року до 03.02.2021 року (а.с. 77-80).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані відсутністю правових підстав для виплати відповідачем заборгованості зі страхових виплат позивачу, оскільки позивач з грудня 2016 року особисто не звертався до відділень Фонду із заявою про поновлення страхових виплат та не підтвердив статус ВП (а.с.  85-87).
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України апеляційний розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, і дійшов  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивач має зареєстрований страховий випадок – профзахворювання. 
Адвокат позивача звернувся з адвокатським запитом від 03.02.2021 року до відповідача, в якому яким просив нарахувати і виплатити заборгованість зі страхових виплат ОСОБА_1 за період з червня 2014 року по теперішній час, надати заяву ОСОБА_1 про поновлення страхових виплат після червня 2014 року, а також надати рішення (постанови, рішення, тощо) про поновлення та припинення страхових виплат ОСОБА_1 за весь період, починаючи з червня 2014 року (а.с. 14-15).
Листом відповідача від 08.02.2021 року № 01-04/15-261 повідомлено, що позивач перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області. Позивач як внутрішньо переміщена особа перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 1 жовтня 2014 року по 30 листопада 2016 року у Торецькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Зазначено, що в червні 2015 року йому виплачено заборгованість за період з 01 червня 2014 року по 30 вересня 2014 року. З 1 грудня 2016 року потерпілому припинено нарахування щомісячних страхових виплат на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат департаменту соціального захисту населення Торецької міської ради (протокол комісії від 22.11.2016 року № 22). ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа із заявою про продовження страхових виплат до будь-яких відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався (а.с. 16-17). 
Згідно витягу з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 22 від 22.11.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні (відновленні) соціальних виплат ВПО (а.с. 35). 
Постановою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Дзержисньку Донецької області від 22 листопада 2016 року № 0515/50441/50441/10 припинено з 01.12.2016 року виплату позивачу страхових виплат на підставі рішення комісії про призначенню виплат ВПО (а.с. 71-72).
Листом Торецького міського відділення Управління ВД ФСС від 03.03.2021 року № 37.01-03/272 повідомлено, що позивач перебував на обліку в Торецькому міському відділенні Фонду, як внутрішньо переміщена особа і отримував страхові виплати з 1 жовтня 2014 року по 30 листопада 2016 року. За період перебування на обліку Торецьким міським відділення проведені всі відповідні перерахунки страхових виплат. У червні 2015 раніше призначені, але не сплачені своєчасно страхові виплати з червня 2014 по вересень 2014 року в розмірі 3898,56 грн. зазначено, що  з 1 грудня 2016 року страхові виплати були припинені на підставі протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат переміщеним особам № 22 від 22.11.2016 року у зв`язку із закриттям довідки про взяття на облік ВПО на підставі надання внутрішньо переміщеною особою недостовірних даних та згідно з п.5 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (а.с. 75).
За відомостями про нараховані та виплачені страхові виплати позивачу за період з грудня 2016 року по лютий 2021 року страхові виплати не нараховані і не виплачені (а.с. 40).
Згідно  ст. 46 Конституції України   закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.
За приписами   статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених   Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно п. 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-XIV від 23.09.1999 року   (далі - Закон № 1105-XIV) особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 3   Закону №1105-XIV   визначені принципи, на яких здійснюється соціальне страхування, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав (пп. 1, 3 ч. 1 ст. 3).
Підставою для припинення страхових виплат відповідачем визначено рішення комісії про призначення виплат ВПО.
Згідно ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV   страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.
Колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV не передбачено припинення страхових виплат у зв`язку рішенням комісії про призначення виплат ВПО. 
Відповідно до положень   ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»   внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Наведене визначення поняття внутрішньо переміщеної особи має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:   перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335   внесено зміни до   постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, п. 15 викладено в такій редакції: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», п.18 доповнено реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».
За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 2 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.
Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до   закону   вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Суд зазначає, що зміни до  Закону №1105-XIV з приводу особливостей виплати заборгованості з соціальних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.
Згідно ст. 7 КАС України  суд вирішує справи відповідно до   Конституції   та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені   Конституцією   та законами України. У разі невідповідності правового акта  Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Таким чином, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам   закону   слід застосовувати норми   закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у   ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Стаття 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених   законом   і загальними принципами міжнародного права.
Суд зазначає, що положення  постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335, якими внесено зміни до   постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»,   не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки   відповідних змін у   Закон  №1105-XIVвнесено не було.
Відповідно до частин 1 та 3  статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі   Конституції України   гарантується.
Таким чином, відповідачем протиправно припинено нарахування та виплату соціальних виплат позивачу, яку призначені останньому безстроково.
Згідно  ч. 4 ст. 47 Закону № 1105 виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Зазначена норма передбачає випадки, коли виплати призначені, але не одержані потерпілим. Тоді як у цій справі встановлено, що страхові виплати не були призначені саме відповідачем.
Крім того, відсутність окремого порядку з виплати заборгованості не є підставою невиплати заборгованості з соціальних виплат, оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» має вищу юридичну силу. Крім того, постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, від 18 лютого 2016 року №136, від 1 жовтня 2014 року № 509, від 5 листопада 2014 року № 637, на які посилається відповідач, приймалися з метою забезпечення реалізації положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб
Постановою КМУ від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»  встановлені умови призначення та продовження виплати всіх видів соціальної допомоги, у тому числі пенсій внутрішньо переміщеним особам.
Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. 
Позивач не є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрований у м. Юнокомунарівськ  на непідконтрольній українській владі території.
В постанові від 20.09.2018  року у справі № 243/3505/16-ц Велика Палата Верховного Суду   дійшла висновку, що ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат.
Також, Велика Палата Верховного Суду визнала таким, що не відповідає фактичним обставинам справи правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 12.04.2017 року у справі № 6-51цс17, оскільки на дату її прийняття набрали законної сили рішення судів у справі № 826/18826/14, якими визнано незаконним пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595.
За висновками   Верховного Суду в постанові від 17.03.2020 року у справі № 227/2158/17, відсутність в особи статусу внутрішньо переміщеної особи не може  впливати на реалізацію права такої особи на соціальне забезпечення.
Отже позивачу припиненні страхові виплати за відсутності законодавчо визначених підстав.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непоновлення нарахування і виплати страхових виплат позивачу  з 01.12.2016 року до 03.02.2021 року; зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області поновити позивачу нарахування і виплату страхових виплат з 03.02.2021 року, з виплатою заборгованості за спірний період.
На підставі встановлених обставин справи та наведених нормативно-правових норм, які регулюють спірні відносини, суд апеляційної інстанції вирішив, що  суд першої інстанції правильно вирішив справу, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись ст. ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області -  залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року у справі № 200/1780/21-а за позовом   ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 9 червня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                                І.В. Геращенко

Судді                                                                                          Г.М. Міронова

                                                                                                    Е.Г. Казначеєв