ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» березня 2021 року

м. Харків

справа № 643/2440/15-ц

провадження № 22ц/818/805/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А. В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,
учасники справи: 
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі –  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідачки – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року в складі судді Єрмак Н.В.
в с т а н о в и в:
У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAG5AN55720108, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 54 061,47 грн на термін до 22 травня 2012 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та боржник несуть відповідальність як солідарні боржники.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит.

Вказав, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 станом на 02 грудня 2014 року має заборгованість в розмірі 359 417,84 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 24 311,12 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 116 722,91 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом – 3103,29 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 215 280,52 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 359 417,84 грн за кредитним договором № HAG5AN55720108 від 23 травня 2007 року та судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAG5AN55720108 від 23 травня 2007 року в розмірі 359 417,84 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3594,18 грн по 1797,09 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині задоволення позовних вимог до неї скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до неї.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що жодної вимоги позивача про виконання зобов`язань на підставі договору поруки вона не отримувала, оскільки невірно зазначено адресу її місця проживання. Вказала, що на час звернення позивача до суду договір поруки припинив свою дію та порука за ним є припиненою. Позивач, як кредитор не звертався до неї щодо надання нею згоди на продовження дії поруки у зв`язку із зміною процентної ставки з 16,08% на 27,48% на рік, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, тому її зобов`язання за договором поруки припинилися з часу збільшення відсоткової ставки, а саме з 01 лютого 2009 року. Вважала, що оскільки договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а строк повернення кредиту був встановлений до 22 травня 2012 року, тому вимога до неї, як до поручителя про виконання нею солідарно із позичальником зобов`язань за кредитним договором повинна була бути пред`явлена до суду протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, тобто у строк до 22 листопада 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом лише 20 лютого 2015 року.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

22 лютого 2021 року та 22 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від банку надійшли пояснення та додаткові пояснення, в яких банк акцентував увагу на тому, що заборгованість банк обраховує станом на 01 лютого 2009 року згідно пункту 2.3.1 кредитного договору, яка становила за тілом кредиту – 43195, 87 грн (40 642, 90 грн – поточне тіло та 2552, 89 грн – прострочене тіло; за відсотками – 807, 48 грн, за комісією – 75, 69 грн, за пенею – 1562, 90 грн. Вказав, що за заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року банком 13 листопада 2014 року реалізовано заставний автомобіль за 42 500,00 грн, які зараховані банком на погашення заборгованості в послідовності згідно статті 534 ЦК України та пунктів 3.3 та 2.3.8 кредитного договору. Таким чином, вважав, що зменшилося тільки тіло кредиту до 24 311, 12 грн.

25 березня 2021 року до суду апеляційної інстанції від банку надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року та доказів реалізації заставного автомобіля, яке задоволено. Також, в клопотанні зазначено, що станом на 31 травня 2012 року заборгованість за тілом кредиту складала 43 962, 52 грн, за відсотками – 58 272, 83 грн, комісією – 3103, пенею – 90 652, 01 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, підлягає стягненню з боржника та поручителя.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAG5AN55720108, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику шляхом перерахування на відкритий в банку поточний рахунок на строк з 23 травня 2007 року по 22 травня 2012 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії кредитні кошти у розмірі 66 093,32 грн на наступні цілі: купівля автомобіля - 51 110,00 грн, сплати винагороди 1,00% за надання фінансового інструменту шляхом перерахування відповідно до пункту7.2 кредитного договору - 511,10 грн, а також сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2 кредитного договору - 34,00 грн та 255,55 грн, сплати страхових платежів за договором особистого страхування на поточний рік - 2150,82 грн, сплати страхових платежів наземного страхування на поточний рік - 12 031,85 грн, сплати страхових платежів у випадках та в порядку передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 даного договору. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в розмірі 1399,09 грн для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

Як вбачається з пункту 7.4 цього договору при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,50% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом та пеню в розмірі 1% від суми непогашеного платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме зміни курсу долару США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долару США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення цього договору, зміні облікової ставки Національного банку України, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою Національного банку України). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Пунктом 3.8 кредитного договору передбачено, що при непогашенні кредиту в строки, зазначені пунктами 7.1, 2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно пункту 3.2 цього договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що згідно статті 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі, зазначеному у пункті 7.4 цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с.9-10).

23 травня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до пунктів 11, 12, 13 цього договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди (а.с.15).

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_1 кредит.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка згідно з розрахунку, наданого банком, станом на 02 грудня 2014 року становила 359 417,84 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 24 311,12 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 116 722,91 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом – 3103,29 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 215 280,52 грн.

15 січня 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» на адреси реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направив повідомлення № 30.1.0.0/2-601 від 09 січня 2015 року, в якому просив у термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість (а.с.5-8).

До суду апеляційної інстанції банком надано копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2012 року у справі № 2/0417/5561/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAG5AN55720108 від 23 травня 2007 року в сумі 185 990,65 грн звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «DAEWOO», рік випуску 2007, тип легковий седан-В, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в іншій частині позову відмовлено, стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму 10 000,00 грн та сплачений судовий збір в розмірі 1959,91 грн.

При цьому, в тексті судового рішення вказано розмір заборгованості в загальній сумі 195 990,65 грн.

За поясненнями банку станом на 31 травня 2012 року заборгованість складалась з тіла кредиту – 43 962,52 грн, відсотків – 58 272,83 грн, комісії – 3103,29 грн, пені – 90 652,01 грн.

Також, банком надано до суду апеляційної інстанції платіжні доручення від 13 листопада 2014 року про сплату в рахунок заборгованості за кредитним договором в розмірі 42 500,00 грн платник «реалізація заставного майна», про сплату ОСОБА_1 19 651,40 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 19 651,40 грн в рахунок погашення штрафу та 3197,20 грн в рахунок погашення юридичних витрат за кредитним договором.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 611 ЦК України, правовими наслідками порушення зобов`язання, які встановлюються договором або законом, є припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, сплата неустойки, а також відшкодування збитків.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договорів про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника (пункт 4) не свідчать, що цими договорами установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої  статті 559 цього Кодексу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі, застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19).

Матеріали справи свідчать про те, що датою остаточного повернення кредиту згідно з умовами кредитного договору є 22 травня 2012 року.

Згідно пунктів 5, 6 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктом 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги.

Відповідно до пунктів 11, 12 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. 

Оскільки з часу настання строку виконання основного зобов`язання (22 травня 2012 року) і до пред`явлення банком позову встановлений пунктом 12 договору поруки п`ятирічний строк дії поруки не закінчився, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув виниклу у позичальника заборгованість за кредитним договором також і з поручителя.

Посилання ОСОБА_2 на те, позивач, як кредитор не звертався до неї щодо надання нею згоди на продовження дії поруки у зв`язку із зміною процентної ставки з 16,08% на 27,48% на рік, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, тому її зобов`язання за договором поруки припинилися з часу збільшення відсоткової ставки, а саме з 01 лютого 2009 року є неспроможними з огляду на таке.

Пунктом 3.8 кредитного договору передбачено, що при непогашенні кредиту в строки, зазначені в пунктах 7.1, 2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості з простроченої суми кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно пункту 3.2 цього договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що згідно статті 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі, зазначеному у пункті 7.4 цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до пункту 7.4 цього договору при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,50% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом та пеню в розмірі 1% від суми непогашеного платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами кредитного договору, у тому числі, з пунктом 7.4 кредитного договору, і не висловлювала жодних зауважень, заперечень або доповнень щодо них, а тому необґрунтованими є доводи відповідачки про те, що її порука припинилася з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції, що діяла на час укладення договору поруки), у зв`язку зі зміною зобов`язання без згоди поручителя, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності.

Таким чином, банк здійснював нарахування відсотків та пені у розмірах та на умовах, погоджених сторонами у кредитному договорі, за виконання умов якого поручилася ОСОБА_2 , умови кредитного договору не змінювалися.

Враховуючи те, що підвищення процентної ставки було передбачено умовами кредитного договору, а ОСОБА_2 поручалася за виконання умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для припинення зобов`язань за договором поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 208/6396/13-ц (провадження № 61-15663св18).

Вирішуючи спір в цій частині, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення щодо солідарного стягнення заборгованості.

Разом з тим, вимоги банку щодо стягнення з відповідачів заборгованості за комісією за користування кредитом задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) та інші.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього  Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до  статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року  № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті  1, статті  11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України  треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року  № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України  від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Кредитний договір укладено 23 травня 2007 року, тобто вже після внесення відповідних змін та пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку щомісячну винагороду 1,00% за надання фінансового інструменту шляхом перерахування відповідно до пункту 7.2 кредитного договору у розмірі 511,10 грн.

При цьому, в позовній заяві банк просив стягнути заборгованість з комісії за користування кредитом в розмірі 3103,29 грн.

Таким чином, наведене призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи  у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, а також у в постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 326/1630/16 (провадження № 61-1728св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 752/15929/14-ц (провадження № 61-15855св19).

Матеріали справи свідчать та сторонами не заперечується, що строк дії кредитного договору закінчився 22 травня 2012 року, тобто припинився строк кредитування, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилося і з цього часу у  позивача виникло право на звернення до суду за  захистом свого порушеного права.

Таким чином, що стосується позовних вимог про стягнення процентів та неустойки, нарахованих після 22 травня 2012 року, то такі вимоги банку є безпідставними і  не підлягають задоволенню, оскільки, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції після спливу кредитування припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому, слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

Матеріали справи свідчать та сторонами не заперечується, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2012 року у справі № 2/0417/5561/2012 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAG5AN55720108 від 23 травня 2007 року в сумі 185 990,65 грн звернуто стягнення на предмет застави. 

При цьому, в тексті судового рішення вказано розмір заборгованості в загальній сумі 195 990,65 грн.

Таким чином, в даному випадку банком використано право дострокового стягнення всієї суми кредиту, який визначено в загальній сумі у вказаному судовому рішенні в розмірі 195 990,65 грн.
За поясненнями банку вказане судове рішення виконано 13 листопада 2014 року та реалізовано предмет застави за суму 42 500,00 грн та цього ж числа ОСОБА_1 сплачено в рахунок погашення заборгованості ще 19 651,40 грн та 19 651,40 грн, а всього в сумі 81 802,80 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні положення містяться в статті 24 Закону України «Про заставу». 

Таким чином, у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, основна сума боргу сплачується в останню чергу після погашення процентів і неустойки.

За поясненнями банку станом на 31 травня 2012 року заборгованість, яка була заявлена та визначена заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2012 року у справі № 2/0417/5561/2012, складалась з тіла кредиту – 43 962,52 грн, відсотків – 58 272,83 грн, пені – 90 652,01 грн.

Враховуючи вимоги статті 534 ЦК України та умови кредитного договору щодо порядку погашення заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне вирахувати із вказаної заборгованості суму отриману банком від реалізації предмета застави та сплачені позичальником кошти в рахунок погашення заборгованості, а саме: 90 652,01 грн (пеня) - 81 802,80 грн = 8849,21 грн.

Після вирахування 81 802,80 грн з заборгованості за кредитом залишок заборгованості за кредитним договором складається з тіла кредиту – 43 962,52 грн, відсотків – 58 272,83 грн, пені – 8849,21 грн.

При цьому, в позовній заяві банком заявлено до стягнення заборгованість за тілом кредиту в розмірі 24 311,12 грн, тому саме в цьому розмірі підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, у зв`язку з чим рішення суду, а не тільки його оскаржувана частина, підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги банку задоволено на 25,44%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 914,36 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по 457,18 грн з кожного.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково на 74,56%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4019,73 грн підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3562,55 грн (4019,73-457,18).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року – змінити, зменшивши розмір стягнутої солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № HAG5AN55720108 від 23 травня 2007 року з 359 417,84 грн до 91 433, 16 грн, з яких 24 311, 12 грн – тіло кредиту, 58 272, 83 грн – відсотки за користування кредитними коштами та 8849, 21 грн – пеня.
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судового збору в розмірі 3594,18 грн по 1797,09 грн з кожного – скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 457, 18 грн судового збору за подачу позову.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 3562, 55 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А. В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.