ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2775/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
          головуючий суддя                                         Грибан І.О.,
          судді:                                                            Ключкович В.Ю., 
                                                                      Парінов А.Б.

          розглянув у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії 

УСТАНОВИВ:

          Позивач звернулась в суд з позовом до  Головного управління ДПС у м. Києві  (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача №0051481314 від 13.02.2019 р. на загальну суму 195625,00 грн.
          У подальшому, позивачем подано до суду заяву про збільшення вимог у справі, згідно якої у позовних вимогах просила:
          - визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача №0051481314 від 13.02.2019 р. на загальну суму 195625,00 грн.;
          - визнати протиправною та скасувати податкову вимогу ГУ ДФС у м. Києві від 16.04.2019 р. №118398-17 на суму 190998,00 грн.;
          - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у м. Києві №654/26-15-33-17-26/ НОМЕР_1 від 30.09.2019 р. про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку;
          - зобов`язати позивача включити до реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 з 30.09.2019 р. та прийняти всю звітність по єдиному податку ФОП з 30.09.2019 р. без нарахування штрафних санкцій і пені.
          Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
          Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0051481314 від 13.02.2019 р.
          Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві від 16.04.2019 р. №118398-17.
          Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві №654/26-15-33-17-26/ НОМЕР_1 від 30.09.2019 р. про виключення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку.
          Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві поновити реєстрацію Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку з дати анулювання реєстрації, а саме - з 30.09.2019 р.
          Позов в іншій частині залишити без задоволення.
          Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені нею витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 8260,00 грн. (вісім тисяч двісті шістдесят гривень нуль копійок) та судовий збір у розмірі 5800,00 грн. (п`ять тисяч вісімсот гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
          Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій , вказуючи на відсутність предмету спору, просив ухвалене рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначав, що до ухвалення в даній справі оскаржуваного рішення відповідачем зменшено суму податкового боргу в інтегрованій картці до 39125грн., у зв`язку із чим податкова вимога вважається відкликаною з 16.04.2019 року, а листом  ГУ ДПС у м.Києві від 27.07.20р. на адресу позивачки підтверджується відновлення  реєстрація позивача  як платника єдиного податку  3 групи за ставкою 5%. 
          Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м.Києві на рішення  Окружного адміністративного суду  міста Києва від 30 вересня 2020 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
          Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення  Окружного адміністративного суду  міста Києва від 30 вересня 2020  без змін.
          Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
          Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець . Згідно тимчасового витягу з реєстру платників єдиного податку від 02.07.2015 р. №5345/26-58-17-05-09, з 17.06.2015 р. позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування (ІІІ група).
           07.12.2018 р. ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 3 квартали 2018 року, за результатами якої складено акт №835/26/15-13-14-11/ НОМЕР_1 , згідно якої встановлено відхилення суми податкового зобов`язання щодо сплати єдиного податку на суму 156500,00 грн.
          На підставі вказаного вище Акту перевірки ГУ ДФС у м. Києві 13.02.2019 р. прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача №0051481314, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по єдиному податку з фізичних осіб на загальну суму 195625,00 грн., з яких 156500,00 грн. - за податковими зобов`язаннями, а 39125,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
           16.04.2019 р. ГУ ДФС у м. Києві виставлено позивачу податкову вимогу №118398-17, якою вимагалось сплатити податковий борг, загальна сума якого станом на 15.04.2019 р. становить 190998,00 грн., в т.ч. за основним платежем - 151873,00 грн., штрафні (фінансові) санкції (штрафи) - 39125,00 грн.
           16.09.2019 р. відповідачем проведена камеральна перевірка позивача щодо порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування, за результатами якої складено акт №427/26-15-33-17-11/ НОМЕР_1 ( далі - Акт №427), у якому зазначалося про порушення платником єдиного податку умов застосування спрощеної системи оподаткування, а саме, абз. 8 пп.  298.2.3  п.  298.2  ст.  298 Податкового кодексу України - нездійснення  платником податків  переходу на сплату інших податків і зборів у разі наявності податкового боргу на кожне  перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
          На підставі Акту №427 відповідачем 30.09.2019 р. прийнято рішення №657/26-15-33-17-26/ НОМЕР_1 про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку.
          Вважаючи, що вказані вище рішення відповідача прийняті з порушенням вимог законодавства, позивач звернулась з даним позовом до суду.
          Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що під час прийняття від позивача податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 3 квартали 2018 року працівником ГУ ДПС у м. Києві при  внесенні до бази АІС «Податкови блок» загальної суми доходу за звітний період допущено помилку, а саме змість зазначеної у декларації суми  341378,00грн. вказано 3471378,00грн. , а отже підстави для прийняття оскаржуваних рішень були відсутні.
          Задовольняючи позовні вимоги частково , суд першої інстанції виходив з  того, що відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів  правомірності визначення позивачу податкового боргу зі сплати єдиного податку  за 3 квартал 2018 та внесення податкового повідомлення-рішення №0051481314 від 13.02.2019 р., а відповідно і прийняття  в подальшому оскаржуваної податкової вимоги та рішення про скасування реєстрації як платника єдиного податку 3 групи за ставкою 5%.
          Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Згідно з п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Відповідно до п.  57.1  ст.  57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із п.п. 59.1, 59.3, 59.4 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.
Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Згідно з абз. 8 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, 298.2.3. Платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки, зокрема, у разі наявності податкового боргу у розмірі, що перевищує суму, визначену абзацом третім пункту  59.1  статті  59  цього  Кодексу, на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.
Відповідно до пп. 3 п. 299.10 ст. 299 ПК України, реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі: у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.
Пунктом 299.11 ст. 299 ПК України передбачено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
У разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення виїзних документальних перевірок платника єдиного податку четвертої групи невідповідності вимогам підпункту 4 пункту 291.4 та пункту 291.5 1 статті 291 цього Кодексу у податковому (звітному) році або у попередніх періодах, такому платнику за такі періоди нараховуються податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку четвертої групи, та штрафні (фінансові) санкції (штрафи), передбачені главою 11 розділу II цього Кодексу. Такий платник податку зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування, починаючи з наступного місяця після місяця, у якому встановлено таке порушення.
З матеріалів справи убачається, що 02.11.2018 р. позивачем подано контролюючому органу податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 3 квартали 2018 року, в якому визначено:
- обсяг доходу за звітний (податковий) період, що оподатковується за ставкою 5% у розмірі 341378,00 грн.;
- суму податку за ставкою 5 % (рядок 06 ґ 5 %) у розмірі 17068,90 грн.;
- нараховано всього за звітний (податковий) період (рядок 9 + рядок 10 + рядок 11) у розмірі 17068,90 грн.;
- нараховано за попередній звітний (податковий) період (значення рядка 12 декларації попереднього звітного (податкового) періоду) у розмірі 11743,65 грн.;
- суму єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками поточного звітного (податкового) періоду (рядок 12 - рядок 13), у розмірі 5325,25 грн.
Податкове повідомлення-рішення №0051481314 від 13.02.2019 р. прийняте відповідачем виходячи з того, що позивачем в податковій декларації платника єдиного податку за 3 квартали 2018 року самостійно задекларовано обсяг доходу за звітний (податковий) період, що оподатковується за ставкою 5%, у розмірі 3471378,00 грн., що не відповідає дійсності.
Зазначений факт відповідачем не заперечується, що підтверджено  ГУ ДПС у м. Києві у листі від 27.07.2020 р. №2613/АДВ/26-15-58-05-02, адресованому позивачці.
          При цьому , суду першої інстанції про зміни які відбулися з порушеного перед судом спору відповідач жодної інформації не надавав.
          Крім того, жодних належних доказів поновлення прав та інтересів  позивача   до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі не надано контролюючим органом до апеляційної скарги .
          Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог п.60.1 ст. 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо, зокрема:
          - пп.60.1.1. сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;
          - пп.60.1.2. контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу;
          - пп.60.1.3. контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі.
          У випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги.
У випадках, визначених підпунктами 60.1.3 і 60.1.5 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов`язання або податкового боргу. 
Аналогічний порядок щодо відкликання податкового повідомлення -рішення та податкової вимоги закріплені  в Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204  та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254 (далі Порядок №1204) та Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України 30 червня 2017 року №610 (далі по тексту - Порядок №610).
Так, пунктом 5 розділу ІІ Порядку №1204 визначено, що якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов`язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, зменшуються, то шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному та/або судовому порядку складається податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання, зменшену суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені за порушення норм іншого законодавства.
Відповідно до пункту 7 розділу II Порядку№1204 податкові повідомлення-рішення згідно з пунктами 4-6 цього розділу складаються контролюючим органом, який склав попереднє податкове повідомлення-рішення, протягом 3 робочих днів з дня, що настає за днем отримання таким контролюючим органом рішення за результатами адміністративного, судового оскарження або іншого рішення про скасування раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до п.1 розділу V Порядку №1204, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо: 1) контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення; 2) контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання, суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені за порушення норм іншого законодавства, що зазначені у раніше прийнятому податковому повідомленні-рішенні; 3) рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується податкове повідомлення-рішення контролюючого органу; 4) рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, сума зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені за порушення норм іншого законодавства, що визначені у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу.
Також, пунктом 3 розділу V Порядку№1204 передбачено, що у випадках, визначених підпунктами 2 і 4 пункту 1 цього розділу, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня отримання платником податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання, суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені, в тому числі за порушення норм іншого законодавства.
Наразі, відповідачем не надано суду доказів скасування ППР №0051481314 від 13.02.2019 р., а лише зазначає в апеляційній скарзі, що «на підставі ухвали суду від 10.03.2020 в інтегрованій картці платника єдиного податку  08.04.2020 зменшено податкове зобов`язання визначене оскаржуваним податковим повідомленням -рішенням».  Тобто, станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції оскаржуване податкове повідомлення -рішення залишається чинним. А відтак, не є відкликаною і податкова вимога. Належних доказів щодо цього не надано.
Також, стверджуючи про поновлення прав позивача шляхом відновлення його реєстрації як платника єдиного податку, апелянт не надав суду апеляційної інстанції відповідного витягу з Реєстру платників єдиного податку.
Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Враховуючи, що відповідачем суду першої інстанції не було надано належних доказів правомірності прийнятих рішень або ж відсутності спірних правовідносин на час ухвалення судом рішення, колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції, який дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог .
Що стосується тверджень апелянта про неспівмірність задоволених на користь позивача витрат на надання правничої допомоги, колегія суддів звертає увагу на наступне. 
          Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
          Для цілей розподілу судових витрат:
           1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
           2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
           1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
           2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
           3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
           4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
          Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
          При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
          Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
          Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
          Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
          Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
          Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).
          Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).
          Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.           Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
          При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
          При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
          Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України , від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України , від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України , від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України , заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
          Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
          Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.
          Колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду:
          - договір про надання правової допомоги від 10 січня 2020 року №17-03/2020,
          - акт прийому-передачі правових послуг №1/20 від 22 травня 2020
          - детальний опис наданих послуг;
          - копія квитанції на оплату  послуг адвокат та копія виписки з карткового рахунку адвоката шляхом транзакцій «Ощадбанк» - АТ «ПриватБанк».
          Також в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №389/10  від 19.02.20009 та посвідчення адвоката №389/10 від 19.02.2009.
          Отже, позивачем надано всі необхідні докази на підтвердження витрат понесених на правничу допомогу адвоката. 
          В той же час,  відповідачами суду першої інстанції не було подано заяви щодо неспівмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 8260,00 грн..
          Крім того, у апеляційній скарзі апелянтом не зазначено в чому полягає неспівмірність понесених позивачем витрат на правничу допомогу та не надано доказів на обґрунтування своїх доводів.
          Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про здійснення розподілу витрат на правничу допомогу.
          Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновку суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи, та не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального або процесуального права.
          За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
          Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

          Головуючий суддя                                                            І.О. Грибан

          Судді:                                                                                В.Ю. Ключкович

                                                                                          А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 19.04.2021р.)