Постанова
Іменем України
 
07 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 125/1246/15-ц
провадження № 61-184св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович,
заінтересована особа (стягувач) - Акціонерне товариство «Укргазбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019 року у складі судді Журавського В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст вимог
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М.
 
Скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що 14 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М. М. винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень за № 59116686 та за № 591117040 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/359/74/2018, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з нього на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 184 у сумі 5 719,26 дол. CША, пені в розмірі 3 526,39 грн, штрафу за невиконання обов`язку зі страхування предмета іпотеки в розмірі 10 799,50 грн та судового збору.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. від 20 травня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у вказаному зведеному провадженні описано та накладено арешт на майно, яке належить йому на праві власності, а саме житловий будинок, загальною площею 31,3 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 3220881300:03:005:0677, загальна площа 0,0467 га, цільове призначення для ведення садівництва за цією ж адресою.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. від 24 червня 2019 року у виконавчому провадженні ВП № 591117040 для оцінки вказаного арештованого майна виконавцем залучено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.
 
На момент звернення до суду зі скаргою з відкритої інформації з веб-сайту ДП «СЕТАМ» ОСОБА_1 стало відомо, що вказане арештоване майно виставлено на аукціон, дату проведення якого визначено на 07 серпня 2019 року, зі стартовою ціною продажу 192 000,00 грн.
 
Про вказані дії у згаданому виконавчому провадженні суб`єкта оскарження скаржник дізнався лише 18 липня 2019 року, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження за місцезнаходженням приватного виконавця.
 
Скаржник вважає, що під час здійснення виконавчого провадження приватний виконавець допустив бездіяльність в частині неповернення виконавчого документа стягувачу з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено примусове звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом застави чи іпотеки за споживчими кредитами, наданими кредитними установами резидентами України в іноземній валюті.
 
Будь-якого іншого майна чи коштів для виконання рішення суду, на підставі якого Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 2/359/74/2018, крім того майна, яке було предметом іпотеки за невиконаним споживчим кредитом, у скаржника немає.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить суд визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , і неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. щодо неповернення виконавчих документів стягувачу відповідно до приписів пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. щодо передачі на реалізацію садового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого у АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, та земельної ділянки, кадастровий номер 3220881300:03:005:0677, загальною площею 0,0467 га, цільове призначення для ведення садівництва.
Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. щодо невирішення питання про наявність підстав для повернення виконавчого листа № 2/359/74/2018, виданого 31 січня 2019 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» без виконання у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. вирішити питання щодо наявності підстав для повернення виконавчого листа № 2/359/74/2018, виданого 31 січня 2019 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» без виконання у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що приватний виконавець Трофименко М.М. не перевірив наявність обставин, які в силу закону виключають можливість примусового виконання рішення суду, що є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко М. М. просив суд скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні скарги, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що усупереч вимогам статті 81 ЦПК України суди попередніх інстанцій проігнорували надані приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М. М. докази правомірності його дій під час здійснення примусового виконання рішення суду за виконавчим листом № 2/359/74/2018. ОСОБА_1 не використовує житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як місце свого постійного проживання та членів його сім`ї. Суди не врахували, що відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, садовий будинок не призначений для постійного проживання, оскільки у ньому відсутня житлова площа.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у лютому 2020 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М., а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019  року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року вважав законними та обґрунтованими.
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у лютому 2020 року, АТ «Укргазбанк» погоджувалось з доводами приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. та просило касаційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 125/1246/15-ц із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
19 жовтня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 184, за яким ВАТ АБ «Укргазбанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 9 000,00 дол. США, а    ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно до 18 жовтня 2019 року повертати кредит частинами та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. У випадку неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 зобов`язався сплатити пеню в розмірі 0,1 % від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення платежу.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов договору ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року №184 в сумі 5 179,26 дол. США, пеню в розмірі 3 526,39 грн та штраф за невиконання обов`язку зі страхування предмета іпотеки в розмірі 10 799,50 грн, а також суму судового збору у розмірі 1 431,86 грн за подання позовної заяви та 2 147,79 грн за подання апеляційної скарги.
 
На підставі указаного судового рішення 31 січня 2019 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано ПАТ АБ «Укргазбанк» виконавчі листи про стягнення вказаної заборгованості за кредитним договором та суми сплаченого судового збору.
 
14 травня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М. М. винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень № 59116686 та № 591117040 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/359/74/2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 184 у сумі 5 719,26 дол. CША, пені в розмірі 3 526,39 грн, штрафу за невиконання обов`язку зі страхування предмета іпотеки в розмірі 10 799,50 грн та судового збору.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. від 15 травня 2019 року виконавчі провадження № 59116686 та № 591117040 об`єднано у зведене виконавче провадження № 591117040.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. від 20 травня 2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у зведеному виконавчому провадженні №591117040 описано та накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 на праві власності, а саме житловий будинок, загальною площею 31,3 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 3220881300:03:005:0677, загальна площа 0,0467 га, цільове призначення для ведення садівництва за цією ж адресою.
 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М. М. від 24 червня 2019 року у виконавчому провадженні ВП № 591117040 для оцінки вказаного арештованого майна виконавцем залучено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.
 
Встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 та членів його сім`ї ОСОБА_2 (дружини) та ОСОБА_3 (сина), що підтверджено довідкою Вишеньківської сільської ради від 19 липня 2019 року № 1007 та довідкою Громадської організації «Садівниче товариство «Жолудь» від 20 липня 2019 року № 21.
 
З інформації, яка міститься на веб сайті ДП «СЕТАМ», встановлено, що указане арештоване майно (житловий будинок та земельна ділянка) виставлені на аукціон із стартовою ціною продажу 192 000,00 грн.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
 
Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
 
Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
У пунктах 2, 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
 
Обґрунтовуючи неправомірність дій приватного виконавця, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що з огляду на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на належний боржнику у виконавчому провадженні ВП № 591117040 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути примусово звернуто стягнення (відчужене без згоди власника).
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів з огляду на таке.
 
Зі змісту рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року відомо, що указаний житловий будинок є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № 184, валютою за яким є долар США.
 
Під час примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2018 року (зміненого постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року) приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко М. М. не встановив наявності у ОСОБА_1 будь-якого іншого майна чи коштів для виконання рішення суду, крім того майна, яке було предметом іпотеки за невиконаним споживчим кредитом.
 
За змістом довідок Вишеньківської сільської ради від 19 липня 2019 року № 1007 та Громадської організації «Садівниче товариство «Жолудь»» від 20 липня 2019 року № 21 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 та членів його сім`ї.
 
За таких обставин, встановивши відсутність у боржника іншого нерухомого житлового майна, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав дії приватного виконавця щодо вжиття заходів з реалізації спірного будинку такими, що порушують обмеження, які встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Доводи касаційної скарги про те, що указаний об`єкт нерухомого майна не належить до об`єктів, на які поширюється дія указаного закону, висновків судів не спростовують.
 
Так, відповідно до підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.
 
За змістом підпункту 14.1.129.1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:
а) житловий будинок;
б) прибудова до житлового будинку;
в) квартира;
г) котедж;
ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах.
 
Садовий будинок - це будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків (підпункт 14.1.129.2 статті 14 Податкового кодексу України).
 
Відповідно до підпункту 14.1.129.3 статті 14 Податкового кодексу України дачний будинок - житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку.
 
Підпунктом 14.1.129-1 статті 14 Податкового кодексу України визначено об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні;
б) будівлі офісні;
в) будівлі торговельні;
г) гаражі;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі;
є) інші будівлі.
 
Таким чином, незважаючи на те, що садовий будинок не є типом будівлі, віднесеної до житлового фонду, такий будинок є об`єктом житлової нерухомості, на який, відповідно, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Також, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок не є місцем постійного проживання боржника, що підтверджується іншими довідками Вишеньківської сільської ради, а тому на нього не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з урахуванням такого.
 
Згідно із частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
 
Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
 
За змістом положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак здійсненням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.
 
З огляду на викладене доводи касаційної скарги про те, що закон пов`язує місце проживання фізичної особи саме із фактом проживання у такому житлі, а не з правом власності чи реєстрацією, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються судом.
 
Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірному будинку, який використовується ним як місце його проживання.
 
При цьому колегія суддів наголошує, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).
 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що, встановивши, що спірний житловий будинок, стосовно якого здійснюється примусове стягнення, є забезпеченням зобов`язань громадянина України (позичальника) за споживчим кредитом в іноземній валюті, має загальну площу 31,3 кв. м та використовується ОСОБА_1 та членами його родини як місце їх постійного проживання, оскільки іншого нерухомого майна та іншого житла вони не мають, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що на правовідносини сторін у справі поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та у зв`язку з цим на період дії цього закону рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає.
 
Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, переважно спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича залишити без задоволення.
 
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько 
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк