КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/5582/2021             
                                     
                                      П О С Т А Н О В А
 
                              І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
           м. Київ                                                                                          Справа №755/19731/18

27 травня  2021 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                        -  Борисової О.В.    
                                   -  Левенця Б.Б.
при секретарі              - Ярмак  О.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1   адвоката  Шпакович  Олени Вікторівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної  Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, -
 
в с т а н о в и в:
 
21 грудня 2018 року  ОСОБА_1   звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни  та просив суд  визнати недійсним заповіт від 25.05.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лаврент`євою Еммою Олександрівною,  складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіною Н.О. на ім`я ОСОБА_2 , покласти на відповідачів витрати пов`язані з судовим розглядом справи.
Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  його мати  - ОСОБА_3 . Після смерті матері він дізнався, що  25 травня 2011 року мати  склала заповіт на користь відповідачки ОСОБА_2 .  Вважає, що  вказаний заповіт був протизаконно посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лаврент`євою Еммою Олександрівною, оскільки ніяких фізичних можливостей скласти заповіт у померлої не було. Станом на 20.03.2002 року мати  мала діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки обох очей; артифакія обох очей. 09.04.2003 року матері  був постановлений діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки; артифакія обох очей. Згідно медичної довідки від 25.07.2003 року, ОСОБА_3  самостійно ні читати, ні писати не може та направляється на МСЕК. Згідно довідки МСЕК  від 26.08.2004 року ОСОБА_3 встановлено першу групу інвалідності по зору. 
Зазначав, що згідно заповіту померлої ОСОБА_3 від 25.12.2003 року, все своє майно, в тому числі належну їй частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних і господарських будівель АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 заповіла   йому -своєму сину ОСОБА_1 . У цьому заповіті від 25.12.2003 року зазначено, що узв`язку з поганим зором заповідачки заповіт їй прочитаний самим нотаріусом. При цьому, оспорюваний ним заповіт складений 25.05.2011 року, тобто, через вісім років з моменту складання першого заповіту, такого застереження не містить.  Вважає, що його мати  на час посвідчення оспорюваного  заповіту  не мала фізичної можливості написати навіть одне слово або розписатись у будь-яких документах, а не те щоб скласти нотаріально посвідчений заповіт  без сторонньої допомоги, прочитати його вголос та підписати.
Вказував на те, що відповідно до вимог ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках ( стаття 1253 ЦК України). Свідки, при яких посвідчено  заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи у ньому.  Згідно вимог  ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо заповідач  не може підписати заповіт  внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності  дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується   нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов`язаний  також в тексті  заповіту зазначити  причини, які зумовили необхідність підписання  заповіту третьою особою. З огляду на те, що вказані вимоги  закону  нотаріусом при посвідченні оскаржуваного заповіту  дотримані не були, вважає, що наявні визначені  ст. 1257 ЦК України підстави для  визнання його недійсним, так як  заповіт, складений  особою, яка не мала на це права , а також заповіт, складений  з порушенням вимог  щодо його форми та посвідчення є нікчемним. 
Посилається також на те, що визнання недійсним оспорюваного заповіту, на підставі якого  відповідачка ОСОБА_2 09 лютого 2018 року отримала   свідоцтво про право на спадщину   за заповітом на  99/400 частини  житлового будинку  з відповідною частиною  надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є підставою для визнання вказаного свідоцтва недійсним.
Обґрунтовуючи поважність причин  пропуску строку позовної давності для  звернення  до суду з позовом про визнання заповіту недійсним,  зазначав, що  про існування  заповіту  від 25 травня 2011 року він дізнався 11 жовтня 2017 року,  о 09 годині  15 хвилин у приміщенні  Дев`ятої  Київської державної нотаріальної контори, а тому вказаний строк  спливає  12 жовтня 2020 року, а він з позовом звернувся до суду  21 грудня 2018 року.
Ухвалою  Дніпровського районного суду м.Києва від  21 лютого 2019 року  клопотання позивача  було задоволено, до участі у розгляді  справи в якості співвідповідача  залучено Головне територіальне управління юстиції у м.Києві.
Ухвалою суду від 28.08.2020 року в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість Головного територіального управління юстиції у м. Києві - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).
 Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року   у задоволенні  позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 10 лютого 2021 року   представник позивача ОСОБА_1   адвокат  Шпакович  Олена Вікторівна  поштою  направила до суду   апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове  рішення  про задоволення позову ОСОБА_1  в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції  ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі, з порушенням норм процесуального права та  неправильним  застосуванням   норм матеріального права. 
Зазначає що, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції безпідставно не врахував доводів позивача  про те, що  його мати фізично не могла би написати та прочитати оспорюваний заповіт, оскільки була інва  лі д ом  першої групи по зору, а в оспорюваному заповіті міститься нотаріальне застереження, що заповіт до підписання прочитаний у голос заповідачем ОСОБА_3 , що суперечить її стану і саме цей факт доводив позивач в судовому засіданні. Вказані доводи позивача  ґрунтуються на  належних та допустимих доказах, яким суд  першої інстанції дав невірну правову оцінку. Так, із довідки  лікаря  Центральної районної поліклініки  Дніпровського району м.Києва  Кулікова К.Ю. від 25.07.2003 року вбачається, що  ОСОБА_3 , 1927 року народження  самостійно  ні писати, ні читати  не може. Направляється на очний МСЕК.  Відповідно до  довідки МСЕК № 098159 від 26.08.2004 року, ОСОБА_3   встановлено  першу групу інвалідності по зору безстроково. Надаючи оцінку  вказаним доказам, суд першої інстанції  не взяв до уваги, що сліпа особа не може самостійно підписувати будь-які документи та самостійно їх читати, особливо надруковані дрібним шрифтом на спеціальному бланку, в силу того, що сліпа особа не бачить, що саме вона підписує.
До всіх наданих позивачем належних доказів, суд віднісся критично, обґрунтувавши свої висновки  припущеннями, що є неприпустимим. 
Так, надаючи оцінку висновку  МСЕК, суд  першої інстанції  безпідставно зазначав,  що  той факт, що з 26.08.2004 року ОСОБА_3 було встановлено 1 групу інвалідності по зору безстроково, не виключає наявності у неї можливості прочитати кілька рядків спірного заповіту, написати кілька рядків у ньому та підписатись. Посилаючись на  положення Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України №561 від 05.09.2011 року у прив`язці до обставин цієї конкретної справи, суд  посилається на те, що І група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б, залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді і самостійно робить висновок, що встановлення 1 групи інвалідності по зору може бути пов`язане як з повною неможливістю бачити, так і зі значним порушенням здатності чи можливості бачити.
Вказує що, прийшовши до такого висновку,  суд не звернув уваги на те, що відповідно до статті 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні",  до І групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.
Підставою для встановлення І групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. 
З огляду на те, що в довідці МСЕК     ОСОБА_3   не зазначено, що їй  встановлено першу групу інвалідності  підгрупи А або Б, а вказано про встановлення  першої групи інвалідності по зору, то суд першої інстанції безпідставно посилався в своїх висновках  щодо стану здоров`я  ОСОБА_3 на  те, що перша група інвалідності  може поділятись   на  підгрупи А або Б і сам по собі факт встановлення першої групи інвалідності по зору не може бути достатнім та достовірним доказом того, що ОСОБА_3 у зв`язку зі станом свого зору при будь-яких умовах не могла прочитати та підписати спірний заповіт
 Зазначає також, що  суд першої інстанції, надаючи оцінку довідці МСЕК про встановлення ОСОБА_3 першої групи інвалідності по зору від 2004 року, помилково  застосував  Інструкцію  про встановлення груп інвалідності, затверджену наказом Міністерства  охорони здоров`я України № 561 від 05.09.2011 року, оскільки на момент призначення інвалідності  ОСОБА_3   діяла Інструкція про встановлення  груп інвалідності, затверджена  наказом Міністерства  охорони здоров`я України від 07 квітня 2004 року № 183.
Вважає, що суд першої інстанції  не надав належної оцінки показам свідків,  які  бачили ОСОБА_3 кожен день, спілкувались з нею і вказували, що вона  не бачила, а впізнавала людей по голосу, самостійно не отримувала пенсію, оскільки не бачила, а отже ставити підпис про отримання пенсії  не мала можливості.
Посилається на   помилковість висновку суду першої інстанції про те, що наданий суду висновок експерта за матеріалами справи  № 032-2-2019 зроблений на підставі клопотання  ОСОБА_1 від 28.02.2019 року експертною комісією відділу  комісійних судово-медичних експертиз Київського міського  клінічного бюро судово-медичної  експертиз, не може бути належним та  достовірним  доказом того, що спадкодавець ОСОБА_3 не могла прочитати  вголос спірний заповіт перед його підписанням, так як  вказаний висновок є суперечливим. Зазначає, що у вказаному висновку   експерти  проаналізували наявні в матеріалах справи докази  щодо  стану здоров`я   ОСОБА_5   з 2003 року до моменту посвідчення заповіту та зробили однозначний висновок про те, що  ОСОБА_3   не могла самостійно прочитати текст документа - заповіту при його підписанні  25.05.2011 року, а тому вважає вказаний доказ належним та достовірним.
Аналізуючи  надані суду докази в їх сукупності, вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_1   про  недійсність заповіту  ОСОБА_3   від 25.05.2011 року з підстав  визначених ст.ст. 203,215, 1248, 1253 ЦК України , а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про  відмову в позові  ОСОБА_3 
27 травня 2021 року  представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ямборко  В`ячеслав  В`ячеславович подав відзив на апеляційну скаргу,  у якому  просив  відмовити у задоволенні  апеляційної скарги, посилаючись на те, що Центральне міжрегіональне  управлінням Міністерства юстиції (м. Київ)   права позивача не порушувало та не оспорювало, майнового інтересу щодо вказаного у позовній заяві майна немає, а том є неналежним відповідачем   справі.
У судовому засіданні представник позивача   ОСОБА_1   адвокат  Шпакович  Олена Вікторівна  повністю підтримала доводи апеляційної скарги  та просила її задовольнити.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Рибитва Олександр  Анатолійович проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Представник Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лаврент`єва Емма Олександрівна, представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що   відповідно до свідоцтва  про право власності, виданого  державним нотаріусом  Десятої Київської  державної нотаріальної контори 03 липня 2003 року, ОСОБА_3   на праві власності  належить  66/100 частин  жилого будинку АДРЕСА_1 . Вказаний  жилий будинок цегляний, зазначений  на плані під  літ`А", загальною площею-70,60 кв.м., а також має слідуючі господарські та  побутові споруди: сарай під літ "Б", гараж під  літ " В", вбиральня під літ" В", навіс під літ " Д", спорудження  за № 1,2.     
25 грудня 2003 року  ОСОБА_3   склала заповіт відповідно до якого, на випадок своєї смерті зробила розпорядження яким все своє майно, де б воно  не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що  буде їй належати на день смерті, і на що вона  за законом матиме право, в тому числі, всю належну їй на праві власності частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних і господарських  будівель АДРЕСА_1 заповіла  ОСОБА_1 . Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального округу Бойко  Л.Л. 25 грудня 2003 року.  У зв`язку з поганим зором заповідачки, заповіт  їй  нотаріусом прочитаний. Заповіт підписаний  ОСОБА_3 у присутності нотаріуса.
Згідно виписки з історії хвороби № 3765 від 20.03.2002 року, виданої  Київською міською лікарнею № 3, ОСОБА_3 було встановлено  діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки обох очей; артифакія обох очей. 
Згідно виписки № 4660 із медичної картки стаціонарного хворого від 09.04.2003 року, виданої  Київською міською лікарнею № 3, ОСОБА_3 встановлено  діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки; артифакія обох очей.
З довідки  лікаря Центральної районної поліклініки Дніпровського району м. Києва ОСОБА_17,  виданої 25.07.2003 року, вбачається, що ОСОБА_3 , 1927 року народження, яка проживає за адресою : АДРЕСА_1 ,  самостійно ні читати, ні писати не може. Направляється  та  очний  МСЕК.
Згідно довідки МСЕК № 098159 від 26.08.2004 року ОСОБА_3 , 1927 року народження  ІНФОРМАЦІЯ_3   встановлено  першу групу інвалідності по зору безстроково. 
25.05.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лаврент`євою Е.М. був посвідчений заповіт, за яким  ОСОБА_3 , розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 ».
У  заповіті  наявний рукописний підпис   ОСОБА_3 , а також міститься письмове засвідчення заповідача про те, що заповіт нею прочитаний в голос, його зміст їй зрозумілий та відповідає її волі.
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після її смерті відкрилась спадщина.
 29.06.2017 року  дочка  спадкодавця ОСОБА_2 звернулась до Дев`ятої  Київської державної нотаріальної контори  із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті  матері ОСОБА_3 .
Позивач   ОСОБА_1 , який є сином спадкодавця,  11.10.2017 року також звернувся до Дев`ятої  Київської державної нотаріальної контори  із заявою про прийняття спадщини  після смерті його матері ОСОБА_3 на належну йому обов`язкову частку у спадщині.
09.02.2018 року  ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого  ОСОБА_2   набула право власності  в порядку спадкування за заповітом на  99/400 частин  житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
22.02.2018 року    ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_1   на підставі ст. 1241 ЦК України набув право власності  на 33/400 житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно висновку експертів  Київського  міського клінічного  бюро судово-медичної експертизи № 032-2-2019  від 14.03.2019 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_8 , після вивчення, аналізу та синтезу даних наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_3 , експертна комісія прийшла до наступних висновків: Згідно до наданої медичної документації у гр. ОСОБА_3 , станом на 09.04.2003 року, мали місце наступні офтальмологічні захворювання: артифакия обох очей (наявність штучних кришталиків), центральна деградація сітківки обох очей (безповоротне руйнування тканини сітківки, зі значним зниженням зорової здібності), ангіосклероз судин сітківки обох очей (дистрофічні зміни судин сітківки), зниження гостроти зору обох очей. Гострота її зору становила: лівого ока - ОS = 0,01; правого ока - ОD = перелік пальців на відстані 15 см від обличчя, що не корегувалося. З приводу наявної у ОСОБА_3 катаракти обох очей, їй у 2000 році (точної дати не вказано) було проведено оперативне лікування - факоемульсифікація з імплантацією інтраокулярної лінзи на обох очах (видалення кришталиків з подальшою заміною їх на штучні). Навіть після проведення хірургічних втручань, гострота її зору на обидва ока не поліпшилась, а лише погіршувалась (знижувалася), за рахунок наявності саме дегенерації сітківки обох очей, і у зв`язку з чим 26.08.2004 року ОСОБА_3 була встановлена перша група інвалідності безстроково (як особі, не здатній до самообслуговування, з незворотними порушеннями з боку органів зору). Враховуючи викладене, а саме: гостроту зору у ОСОБА_3 , яка станом на 09.04.2003 року становила: лівого ока - ОS = 0,01; правого ока - ОD = перелік пальців на відстані 15 см від обличчя та не піддавалася корекції, наявність у неї хронічних офтальмологічних захворювань, які носять незворотній характер і не підлягають лікуванню, дозволяє експертній комісії вважати, що на момент підписання «Заповіту» 25.05.2011 року, гострота зору не могла поліпшитися (а взагалі могла погіршитися навіть до повної втрати зору). Таким чином, ОСОБА_3 не могла самостійно прочитати текст документа - « Заповіту », при його підписанні 25.05.2011 року. Що стосується можливості людини, в тому числі у гр. ОСОБА_3 , власноручно написати будь-який текст, в тому числі і ставити підпис, то можливість написання тексту взагалі (робити відповідні «тонкі» рухи пальцями), у тому числі і «шляхом написання одного речення у трьох колонках нотаріально посвідченого бланку - без порушення меж відповідних рядків, визначених нотаріальним бланком та розписатися за себе на нотаріальному бланку», залежить від функціонального стану верхніх кінцівок (кистей та пальців рук). В наданій медичній документації не відмічені будь-які захворювання, які б унеможливлювали вищезазначену дію.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними заповіту  ОСОБА_3 від 25 травня 2011 року, посвідченого  приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального округу  Лаврент`євою  Е.О. та виданого на підставі вказаного  заповіту свідоцтва про право  власності ОСОБА_2 на спадщину за заповітом, суд першої інстанції посилався на те,  що надані суду та досліджені в судовому засіданні  докази не свідчать про наявність у ОСОБА_3 саме повної неспроможності  бачити. У довідці  МСЕК про встановлення   ОСОБА_3    першої групи інвалідності не зазначено підгрупи інвалідності, а отже факт встановлення першої групи інвалідності по зору не може бути достатнім та достовірним доказом того, що ОСОБА_3 у зв`язку із станом свого зору не могла прочитати та підписати спірний заповіт з використанням допоміжних засобів, як-то окуляри, збільшувальне скло, тощо. При цьому, відсутні належні, допустимі та достовірні докази, які б окремо або в сукупності давали змогу дійти висновку про те, що ОСОБА_3 не підписувала спірного заповіту, не вчиняла на ньому рукописного напису, що вказувало б на відсутність її волевиявлення, та/або що спірний заповіт дійсно не був прочитаний заповідачем вголос перед його підписанням.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції  та вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.    
Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).
У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга статті 1253 ЦК України).
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (частини п`ята і шоста статті 1253 ЦК України).
За змістом пункту 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (у редакції на момент посвідчення спірного заповіту) на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Відповідачка   ОСОБА_2 заперечує факт порушення порядку посвідчення спірного заповіту.
У справі, яка переглядається, встановлено, що оспорюваний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис «заповіт  мною прочитано вголос, його зміст мені зрозумілий та відповідає моїй волі, підписаний власноручно ОСОБА_3 ».
У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт записаний мною,  нотаріусом зі слів ОСОБА_3 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем   ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею, у моїй присутності об 11 годині 30 хвилин.
Аналізуючи  досліджені  докази, а саме: виписку з історії хвороби № 3765 від 20.03.2002 року, виданої  Київською міською лікарнею № 3, з якої вбачається, що ОСОБА_3 було встановлено  діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки обох очей; артифакія обох очей;  виписку № 4660 із медичної картки стаціонарного хворого від 09.04.2003 року, видану  Київською міською лікарнею № 3,  з якої вбачається, що  ОСОБА_3 встановлено  діагноз: центральна дегенерація сітчатки обох очей; ангіосклероз судин сітківки; артифакія обох очей;  довідку  лікаря Центральної районної поліклініки Дніпровського району м. Києва ОСОБА_17,  видану 25.07.2003 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , 1927 року народження, яка проживає за адресою : АДРЕСА_1 ,  самостійно ні читати, ні писати не може та направляється  та  очний  МСЕК;  довідку МСЕК № 098159 від 26.08.2004 року, відповідно до якої   ОСОБА_3 , 1927 року народження  ІНФОРМАЦІЯ_3   встановлено  першу групу інвалідності по зору безстроково, висновок  експертів  Київського  міського клінічного  бюро судово-медичної експертизи № 032-2-2019  від 14.03.2019 року, згідно якого, враховуючи гостроту зору у ОСОБА_3 , яка станом на 09.04.2003 року становила: лівого ока - ОS = 0,01; правого ока - ОD = перелік пальців на відстані 15 см від обличчя та не піддавалася корекції, наявність у неї хронічних офтальмологічних захворювань, які носять незворотній характер і не підлягають лікуванню,  експертна комісія вважає, що на момент підписання «Заповіту» 25.05.2011 року, гострота зору не могла поліпшитися (а взагалі могла погіршитися навіть до повної втрати зору). Таким чином, ОСОБА_3 не могла самостійно прочитати текст документа - « Заповіту », при його підписанні 25.05.2011 року,  колегія суддів погоджується з доводами  апеляційної скарги про неправильність та необгрунтованість  висновків суд першої інстанції щодо оцінки  вказаних доказів  та приходить до висновку  про обгрунтованість  доводів  позивача  про те, що  на момент посвідчення оспорюваного заповіту   25.05.2011 року  спадкодавець ОСОБА_3 через фізичні вади, а саме абсолютну сліпоту, що підтверджено медичною документацією, не могла особисто вголос прочитати заповіт, свідки при підписанні  вказаного заповіту  не були присутні.
Про неможливість  спадкодавця  ОСОБА_3 через фізичні вади   особисто вголос прочитати оспорюваний заповіт свідчить і те, що ще при посвідченні  заповіту ОСОБА_3   на ім`я  ОСОБА_1   25.12.2003 року нотаріус Бойко  Л.Л. зазначив, що у зв`язку з поганим зором заповідачки, заповіт їй  нотаріусом  прочитаний.
Допитана в судовому засіданні свідок  ОСОБА_10 , яка є сусідкою  спадкодавця,  пояснила, що  ОСОБА_3 ходила з ходунками, погано бачила. Після пожежі в будинку у 2011 році майже не ходила, могла, тримаючись за стінку, трохи пройти, а за двір не виходила і вже не бачила, йшла навпомацки. Пенсію за ОСОБА_3 отримував позивач або вона, так як  ОСОБА_5 не бачила, де  слід поставити підпис.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що  він є  другом дитинства позивача, знає, що ОСОБА_2 - це сестра позивача.  ОСОБА_2 він  бачив лише в дитинстві, так як  вона поїхала від матері, приїздила лише в екстрених випадках. ОСОБА_3 була  доброю жінкою, він часто з нею спілкувався. Останні 10 років ОСОБА_3   не бачила, виходила надвір із ходунками, а його впізнавала  по голосу. 
Допитана в судовому засіданні свідок  ОСОБА_12 пояснила, що знає вказану родину   багато років, бо є сусідкою. З листопада  2015 року вона доглядала ОСОБА_3 і робила це до самої її смерті у травні 2017 року. Коли вона стала доглядальницею, ОСОБА_3   вже не ходила та не бачила.
З показів вказаних свідків, які були сусідами  спадкодавця ОСОБА_3 , вбачається, що  станом на 2011 рік ОСОБА_3   не бачила,  впізнавала  людей по голосу, у двір будинку  могла вийти, тримаючись за ходунки.
Покази свідків   ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та  ОСОБА_15 колегія суддів не може покласти в основу судового рішення, так як ОСОБА_13 і ОСОБА_14 є дружиною та донькою позивача, а  ОСОБА_15 - є  подругою відповідачки.
Аналізуючи  досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів  приходить до висновку про те що  спадкодавець ОСОБА_3 через фізичні вади, а саме абсолютну сліпоту, що підтверджено медичною документацією, не могла особисто прочитати заповіт, а тому нотаріусом було  порушено  порядок посвідчення спірного заповіту, встановлений у статті 1248 ЦК України, що є підставою  для визнання його недійсним.
 Згідно вимог  статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.
З огляду на те, що заповіт від 25 травня 2011 року,  складений  ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений Лаврентьєвою Еммою Олександрівною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу,2 визнаний недійсним, то видане на підставі  вказаного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Русіною Наталією Олексіївною , державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 відповідно до якого  ОСОБА_2 набула  права власності  на  99/400 частин жилого будинку  АДРЕСА_1 , також підлягає визнанню недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1   адвоката  Шпакович  Олени Вікторівни підлягає задоволенню,  рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнання недійсним заповіту від 25 травня 2011 року, посвідченого Лаврентьєвою Еммою Олександрівною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, складеного на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , податковий номер НОМЕР_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та проживала за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Русіною Наталією Олексіївною , державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 відповідно до якого  ОСОБА_2 набула  права власності  на  99/400 частин жилого будинку  АДРЕСА_1 .
Згідно  вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на  те, що при  подачі позову до суд першої інстанції позивачем було  понесено витрати по сплаті судового збору у розмірі 1410,00 грн., при  подачі апеляційної скарги позивач надав докази   звільнення його  від сплати  судового збору, який він сплатити у розмірі  2115,00 грн.,  за результатами  апеляційного розгляду  судом апеляційної інстанції   рішення суду  першої інстанції  про відмову в позові скасоване та постановлено нове судове рішення про  задоволення позову, понесені  позивачем витрати  по сплаті судового  збору  за подання позову в сумі 1410,00 грн. підлягають відшкодуванню відповідачкою ОСОБА_2 .  З огляду на те, що  позивач  звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги  як учасник  ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, то  судовий збір за розгляд справи апеляційним судом в сумі  2115,00 грн.  підлягає стягненню з відповідачки ОСОБА_2   в дохід держави.
Керуючись ст.ст. 202,203,215, 1248, 1251-1253, 1257, 1301 ЦК України, ст.ст. 263,264, 367, 368,  374, 376,  381- 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1   адвоката  Шпакович  Олени Вікторівни задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лаврент`євої Емми Олександрівни, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину задовольнити.
Визнати недійсним заповіт від 25 травня 2011 року, посвідчений Лаврентьєвою Еммою Олександрівною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, складений на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , податковий номер НОМЕР_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Русіною Наталією Олексіївною , державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_2 відповідно до якого  ОСОБА_2 набула  права власності  на  99/400 частин жилого будинку  АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_3 ) 1410,00 грн.  на відшкодування  витрат по сплаті судового збору за подання позову.
Стягнути   з  ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2 )  в дохід  держави судовий збір  в сумі  2115,00 гривень за подання апеляційної скарги.
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст  постанови складено  31 травня 2021 року.

Головуючий:                                                      Судді: