Номер провадження: 22-ц/813/4388/21 
Номер справи місцевого суду: 521/11217/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дідича Євгенія Володимировича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

                         В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 10500,00 доларів США та 3% річних - 240,86 доларів США. Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2018 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно якого позивач надав в борг відповідачу 10 500 доларів США. У зв`язку з тим, що відповідач в обумовлені договором строки борг не повернув, позивач звернувся з цим позовом до суду. Разом з тим, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 10500 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 255 419 гривень 85 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 3% річних у розмірі 240 доларів США 86 центів, що за курсом НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 5 859 гривень 08 копійок. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 761 грн. 47 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Дідич Євгеній Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 10 500 доларів США 00 центів, що по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 255 419 грн. 85 коп., а також три процента річних у розмірі 240 доларів США 86 центів, що по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення становить 5 859 грн. 08 коп., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведеності заявлених вимог, наявності підстав для захисту порушеного права.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.
Судом встановлено, що:
- 15 травня 2018 року між сторонами було укладено договір позики на суму 10500 доларів США, про що було складено розписку, відповідно до якої, ОСОБА_1 зобов`язувався повернути ОСОБА_2 позичені ним грошові кошти у розмірі 10500 доларів США. Повернення коштів повинно було здійснюватися заступним чином: в липні 2018 року відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 5250 доларів США, а решту суму мав повертати щомісячно по 1050 доларів США (а.с. 8);
- відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в обумовлений сторонами кінцевий термін повернення позики в грудні 2018 року суму позики не повернув.
Колегія суддів виходить з такого.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого відповідною розпискою, факт власноручного підписання якої відповідачем у встановленому порядку не спростований, оскільки доказів про повернення у визначений сторонами у договорі строк коштів не надано, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням 3% у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України у відповідності до розрахунку заборгованості, який наведений у позовній заяві.
Таким чином, наявність боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боржник отримав кошти та не повернув їх. При цьому у самому тексті розписки може міститися інформація з приводу суми, строку та плати за користування позикою.
Такий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах 723/304/16-ц від 23.10.2019 року та № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року.
Будь-яких доказів, що між сторонами виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, а інші грошові зобов`язання, які не пов`язані з позикою, відповідачем не надані, а безпосередній зміст розписки містить відомості, що відповідач зобов`язався повернути саме позичені грошові кошти, а не грошові кошти отримані на будь-якій іншій правовій підставі.
Що стосується стягнення суми позики та 3 % річних в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквіваленту вказаної суми, то колегія суддів зазначає наступне.
Після закінчення дії строку позики дія договору припиняється і кредитор не може нараховувати проценти вказані у борговому документів. При цьому так як зобов`язання є грошовим, то кредитор має право вимагати нарахування платежів згідно зі статтею 625 ЦК України, тобто, 3 % річних та інфляційні втрати. При цьому, якщо позики була видана у іноземній валюті, то інфляційні втрати не нараховуються, так як індексації піддягає лише українська валюта - гривня.
Такий висновок, зазначений у постанові Касаційного цивільного суду № 756/3128/16-ц від 09.08.2019 року.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у позику передавалася іноземна валюта в доларах США.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такий висновок зазначений у постановах Великої Палати Верховного Суду: 723/3 04/16-ц від 23.10.2019 року; № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року та у постанові № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року.
Колегія суддів враховує, що розрахунок заборгованості за договором позики наведений позивачем в мотивувальній частині позову в іноземній валюті з подальшим переведенням у гривню із застосуванням валютного курсу і кінцевими вимогами про стягнення заборгованості у національній валюті України, що є правом позивача, який розпорядився своїм правом на власний розсуд.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності доказів, що дійсно відбулась передача грошової суми від позивача відповідачу і що із представленої позивачем розписки не вбачається факт отримання відповідачем коштів і що фактично між сторонами склалися не зобов`язання з позики, а зобов`язання зі сплати заборгованості за виконану роботу, є неспроможними, оскільки зі змісту розписки від 15.05.2018 року чітко вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язався сплатити позичену у ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 10 500 доларів США. Отже, відповідач взяв зобов`язання сплатити позивачеві (повернути) саме позичені ним у позивача кошти у розмірі 10 500 доларів США, яких строк повернення обумовлений: 5 250 доларів США у липні 2018 року, а решту - по 1050 доларів США щомісячно, тобто кінцевий термін повернення позики - грудень 2018 року.
Фактично доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту передачі відповідачу грошової суми і що обов`язок відповідача сплатити позивачу грошові кошти виник не за зобов`язаннями позики, а із зобов`язання розрахуватися за виконану роботу висновок районного суду, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б дійсно ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, внаслідок чого не можуть бути достатньою обставиною для скасування або зміни рішення суду.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт ЗО). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Дідича Євгенія Володимировича - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31.05.2021 року.

Головуючий          О.М. Таварткіладзе

Судді:         А.П. Заїкін

                                                               О.В. Князюк